23. 4. 2015
Schvalování novely zákona o spotřebních daních provází v
parlamentu diskuse, jejímž středobodem se stal mediálně senzační
konflikt zájmů ministra Babiše. Debata politiků se bohužel neodvíjí
na racionálním základu opírajícím se o odborná fakta a
v důsledku toho jsou od samého začátku prostřednictvím médií
veřejnosti předkládány zkreslené a zavádějící
informace.
![Řepkove pole](/media/28885/repkove-pole-1.jpg)
Novela nezvyšuje podporu biopaliv, ale naopak
snižuje
První evropská směrnice o přimíchávání biopaliv do pohonných
hmot vznikla v roce 2003 a připravovala se pět let, tedy od
roku 1998. Cílem EU je 10% podíl biopaliv do roku 2020. Tento cíl
dodnes nikdo nezpochybnil. Již při schvalování prvního programu
v letech 2008/2009 bylo jasné, že se bude opakovat,
protože program podpory bylo možné notifikovat v EU pouze na
maximálně šest let, a bylo jasné, že potřeba vysokoprocentních
biopaliv bude třeba až po roce 2016 pro plnění snižování emisí.
Současný druhý víceletý program se na Ministerstvu zemědělství
připravoval již od roku 2013 a do vlády šel bez pozornosti médií
v srpnu 2014. Vzhledem k tomu, že jde o daňový zákon,
mělo ho předkládat Ministerstvo financí, avšak kvůli ohlášenému
domnělému střetu zájmů Andreje Babiše ho předkládalo Ministerstvo
zemědělství.
Nová legislativa nezvyšuje podporu pro biopaliva, ale naopak.
Současně navržený druhý víceletý program podstatně zpřísňuje
podmínky pro používání biopaliv - ruší nulovou spotřební daň u 100%
biopaliv a zavádí nově sazbu spotřební daně až 1,80 Kč/litr,
zvyšuje sazbu spotřební daně u směsných biopaliv (SMN 30, E 85) a
zároveň omezuje zatím neomezené započítávání vysokoprocentních
biopaliv do zákonné normy povinného přimíchávání.
Když opakovaná notifikace nebude úspěšná, daňová podpora skončí 1.
7. 2015. V souladu se zákonem o ochraně ovzduší se budou
biopaliva přimíchávat dále, ale pouze v rámci povinného
přimíchávání. Navíc i v případě, že by nebyla poptávka na
českém trhu, čeští výrobci mohou biopaliva vyvážet, už nyní
vyvážejí cca 30 % produkce.
V ČR je podpora biopaliv obecně nižší než v okolních
státech, stejně jako aktuální objem přimíchávání. Např.
v Rakousku nebo Slovensku je uplatněna nulová sazba spotřební
daně i na objem biopaliv v nízkoprocentních směsích, v ČR
nikoli. V jiných státech, např. v Belgii nebo Francii funguje
nebo fungoval tzv. kvótní systém, který prakticky podporoval pouze
domácí producenty. V Polsku zase platí, že 70 % biosložek musí
pocházet z domácích zemědělských surovin. Nižší nebo nulová
sazba spotřební daně na trhu pohonných hmot není nic nového.
Dlouhodobě se uplatňuje i v ČR a historicky kromě biopaliv
platí i pro motorová paliva fosilního původu, například na LPG nebo
stlačený zemní plyn. V minulosti se takto také pomohlo k
zavedení bezolovnatého benzinu. Cíl je přitom vždy stejný -
podpořit prodej výrobku, na jehož rozvoji má stát zpravidla
ekologický zájem.
Adresáti podpory prodeje biopaliv
Z probíhající diskuze se úplně vytrácí, pro koho je vlastně
podpora biopaliv atraktivní. V systému fungování výběru
spotřebních daní totiž není technicky možné, aby si výrobci přišli
do roku 2020 na miliardové zisky, jak předkládají někteří politici.
Výrobce nebo dovozce biosložky obvykle prodá ze svého skladu
výrobek distributorovi do dalšího daňového skladu. Tento prodej
mezi sklady není ze zákona zatížen žádnou daní. Výrobce tak často
ani neví, jak bude jeho biopalivo použito. Zda pro povinné
přimíchávání, kde je placena plná sazba spotřební daně příslušná
motorovému palivu, nebo pro výrobu vysokoprocentní směsi, které
přísluší nižší sazba spotřební daně. Jde o komerční rozhodnutí
distributora nebo provozovatele daňového skladu. Podpora biopaliv
slouží k rozvoji jejich prodeje. Subjekt však musí tak jako
tak splnit jednak povinnost přimíchat povinný objem biopaliv a
současně docílit předepsané snížení emisí CO2. Sníženou
sazbou distributorovi stát pouze nabízí další možnost, jak splnit
tuto EU povinnost, kterou na něj uvalil.
Dopady případného nepřijetí novely
Případné nepřijetí novely zákona o spotřebních daních bude mít
logicky dopad na firmy působící v oboru distribuce pohonných hmot.
Podpora je adresována a je tedy výhodou právě pro distributory,
provozovatele daňových skladů a obchodníky, kteří prodávají pohonné
hmoty tzv. oprávněným příjemcům. Zjednodušeně řečeno těm, kteří
také mají možnost nakoupit pohonné hmoty stále ještě bez spotřební
daně. Ti všichni díky tomu mohou plnit povinné přimíchávání a
snižování emisí CO2 částečně na náklady státu.
Respektive mohou neplatit plnou sazbu spotřební daně jako při
povinném přimíchávání, ale nižší sazbu pro vysokoprocentní
biopaliva. A šikovní distributoři toho dokážou často výborně
využít, když prodávají tzv. čistá motorová paliva bez biosložky,
ale za cenu, jako by biosložku obsahovala, a vedle toho prodávají
vysokoprocentní směsi s nižší spotřební daní.
Stát na to ale zareagoval a navrhl omezit toto tzv. započítávání
na 30 %, což je přibližně objem, který se takto započítal už
v roce 2014. Nezvýšil objem biopaliv na trhu, ale potvrdil jen
stav roku 2014. Naopak, vysokoprocentním biopalivům stát navrhnul
podstatně omezit jejich atraktivitu tím, že snížil jejich podporu.
Současně tímto dokonce dvakrát zvýšil výnos pro státní kasu. Jednak
novým zavedením nebo zvýšením spotřební daně a za druhé tím, že
omezením na 30 % zamezí do budoucna rostoucímu propadu výběru plné
spotřební daně, kterou očekává rozpočet vybrat v rámci
povinného přimíchávání. Kdyby to stát neudělal, tak by hrozilo, že
by se časem celá povinnost plnila vysokoprocentními biopalivy. Stát
by přišel o výnos rovnající se rozdílu plné sazby spotřební daně
proti té snížené, podporované. EU právě tuto možnost tzv.
započítávání v původním programu rozporuje a případné další
notifikace rozhodně neschválí. Podle dostupných informací dokonce
rozporuje i navržený limit 30 % a požaduje možnost započítávání
zcela zrušit. Tlačí tak na zvýšení podílu biopaliv, což by zase
přineslo úspory emisí CO2.
Další neblahý důsledek nepřijetí novely se týká ochrany trhu
s pohonnými hmotami. Součástí novely je totiž i opatření, že
povinné osoby musí deklarovat plnění povinnosti přimíchávat nikoli
pouze jednou ročně, ale nově čtvrtletně. S tímto návrhem
přišla Celní správa. Často se totiž stává, že nekalý obchodník
podniká při prodeji pohonných hmot tím způsobem, že povinnost
snižovat emise a přimíchávat neplní a před skončením roku prostě
firmu položí nebo prodá či zlikviduje. Získanou výhodu jednak
využije ekonomicky pro sebe, ale hlavně poškodí další slušné
podnikatele na trhu pohonných hmot. Tento trh má dnes svých
problémů v Evropě dost a dost a tohle mu jenom přitěžuje. A
tak politici místo toho, aby přispěli k eliminaci šedé ekonomiky a
stabilizaci těžce zkoušeného trhu s ropnými produkty, tak toto
obětují v politických přestřelkách.
Růstu biopaliv se v ČR neubráníme.
Legislativa týkající se biopaliv je opravdu složitá.
V zásadě platí dvě souběžné legislativní normy. Ta první, u
nás známější, je povinnost přimíchat 10 % energetického obsahu
biopaliv do pohonných hmot. Dnes ale je možná méně důležité,
protože klíčovou roli bude sehrávat povinnost snížit emise v
dopravě, a to o 6 % v roce 2020 ve srovnání s rokem 2010.
Toho lze dosáhnout právě přimícháním biopaliv nebo použitím
elektřiny v dopravě apod. Aby však splnil povinný subjekt
(jednoduše distributor pohonných hmot) povinnost snížit emise o 6
%, bude muset přimíchat podstatně více biopaliv než povinných 10 %
energetického obsahu. Odhadem 12 - 15 %, podle úrovně úspory emisí,
kterou každé biopalivo a jeho výrobce musí mít auditováno a
certifikováno.
Růstu biopaliv se tak v ČR neubráníme. V současnosti
platí povinnost přimíchávání 6 % biosložky v motorové naftě a
4,1 % v benzinu. Jde o procenta objemová, nikoli tzv.
energetického obsahu dle legislativy EU. Rozdíl mezi procenty tzv.
energetického obsahu, o němž mluví legislativa EU, a objemovou
náhradou v procentech, se kterou pracuje česká
legislativa, je velmi podstatný a bohužel se u nás tato čísla stále
zaměňují. Biopaliva obsahují ve stejném objemu paliva o něco méně
energie než ropný produkt. Bionafta asi o 6 - 8 %, biolíh asi o 25
%. Takže pro náhradu 10 % energetického obsahu potřebuji nikoli 10
% objemu, ale v případě náhrady bionaftou asi 11 % objemu a
v případě biolihu přibližně 12,5 % objemu. Pokud máme splnit
10 % energetického objemu v roce 2020, potom nám na to nebude
stačit 10 %, ale přibližně 11 - 12 % objemového podílu
biopaliv.
Zavádění biopaliv dalších generací
Není také pravda, že Evropa od biopaliv ustupuje. I
v případě, že dojde k zastropování biopaliv první
generace na úrovni 7 %, bude to znamenat celkové zvýšení objemu
biopaliv první generace v ČR. S ohledem na vysokou míru
úspory CO2 budou biopaliva první generace bezpochyby na
trhu i nadále po roce 2020.
Snahou EU je, aby k splnění cíle došlo kombinací biopaliv 1.
generace a dalších generací, resp. i prostřednictvím tzv. vyspělých
biopaliv (anglicky "advanced biofuels"). Původní představy EU byly
ambiciózní v oblasti dalších generací, ale realita přece jen
zvítězila, a tak původní viditelně nereálná vize 2,5 % vyspělých
biopaliv z cíle 10 % nakonec skončí nikoli jako povinný cíl,
ale jako dobrovolný, indikativní a na úrovni pouhých 0,5 %.
Biopaliva dalších generací nebo vyspělá biopaliva nemají být
vyráběna ze zemědělských surovin pěstovaných na orné půdě. Snaha EU
je, aby byly z odpadů, mořských řas apod. Z čeho se mají
biopaliva druhé a vyšší generace produkovat v dostatečném
objemu pro plnění vytyčených cílů, to zatím nikdo neví. Otázek k
zajištění dostatečné surovinové základny zbývá nezodpovězeno hned
několik. Když se nevypěstuje na poli, kde se tedy vezme?
Má-li jako zdroj sloužit odpad, pak problémem do budoucna bude
definice, co odpad je a co už odpad není, případně co se s tím
odpadem dělá dnes. Podle zemědělských odborníků hrozí podobná
blamáž, jakou dnes vidíme např. u železného šrotu v ČR. Tady
dokonce chce stát zavádět "malou kobru" na boj proti spekulantům.
V případě neřízeného tlaku na využití odpadů se jednoduše
z komodit budou dělat odpady a ty potom používat
k výrobě. Prvogeneračním biopalivům se přitom nedá vytknout
jedna klíčová věc - jsou výrobně levná, zavedená na globálním trhu,
obchoduje se s nimi na burze, na rozdíl od dalších generací. Výhoda
některých biopaliv dalších generací oproti těm dnešním zase spočívá
ve flexibilitě použití při výrobě pohonných hmot, takže budou snad
atraktivní i pro rafinérský sektor. Dříve se také často uváděla i
vyšší úspora emisí CO2. Biopaliva 1. generace ale dnes
běžně dosahují úspory hodně přes 60 % proti palivům ropného původu,
a tak se může lehce stát, že druhá generace může být z tohoto
pohledu dokonce horší. A míra úspory je klíčová ve vazbě na cenu
biosložky, což je ostatně vidět i na trhu v Německu, kde dnes
povinné osoby zajímá hlavně úspora emisí, a nikoli to, o jakou
generaci jde.
Biopaliva dalších generací ale zatím vycházejí podstatně dražší a
v tomto důsledku je i v Evropě výrazný nedostatek
výrobních kapacit. Pro srovnání, jednotka na výrobu tzv.
lignocelulózového bioetanolu v Itálii stála asi 4 miliardy
korun při kapacitě menší než 40 000 tun. Odhadem je tak čtyřikrát
dražší než jednotka první generace na srovnatelný objem. Navíc je
ekonomicky živa spíše z prodeje podporované elektřiny, než
z prodeje biopaliv. Surovinou je zde obilná sláma. Jaký je ale
rozdíl, jestli ze zemědělské komodity nepoužijeme zrno, ale jen
slámu? Obilná sláma je možná odpad, ale daleko spíše je to přírodní
hnojivo a zdroj humusu, jež budeme muset stejně nějak v půdě
nahradit. Kdyby tomu tak nebylo, tak by se dnes někde musely
hromadit obrovské stohy slámy, které nikdo nechce.
Další projekt na papíře zatím existuje v Makedonii. Sice
deklaruje, že bude používat suroviny nepotravinářské, na jejichž
produkci ale stát poskytl asi 20 000 ha údajně nezemědělské půdy.
Když na ní ale lze pěstovat cosi pro výrobu biopaliva, tak proč tam
nejde pěstovat cosi pro lidi nebo pro zvířata? V Německu byla
ještě v minulosti jednotka používající technologii pyrolýzy,
ale zkrachovala. Často se uvádí mezi těmito jednotkami i ty, které
používají např. upotřebené rostlinné oleje a tuky. Tady nejde ale o
jiné výrobny nebo technologie. Tyto suroviny budou umět zpracovat i
prakticky všichni výrobci první generace, a tak daleko spíše
vznikne souboj o suroviny, nikoli o technologie. Že z nich
např. vnitrozemské státy s výborným zemědělstvím vyjdou jako
poražení, to je nabíledni.
Jak je to jinde a jiné formy biopaliv
ČR je v čele inovace v EU jinde. Je výjimečná
produktem směsná motorová nafta, označovaným SMN 30 nebo B30. Jedná
se o palivo s 30 % biosložky. EU se viditelně inspiruje tímto
produktem a plánuje jeho celoplošné rozšíření. V přípravě je
evropská norma, která umožní jeho výrobu ve všech členských zemích.
Zatím se diskutuje, jestli zde bude obsah biosložky 20 nebo 30 %,
ale jedna z variant určitě uspěje. Je totiž výhodná a atraktivní i
pro zpracovatele ropy a výrobce ropných produktů, kteří tu uplatní
70 % motorové nafty - jde o společný produkt výrobce biopaliva a
motorové nafty. Navíc se distribuuje prostřednictvím stávajících
čerpacích stanic úplně stejně jako motorová nafta. Dlouhodobé testy
navíc prokázaly, že není třeba úprav motorů a běžný motorista má
tak dostupnou alternativu a možnost volby, přičemž tímto produktem
může povinná osoba plnit dnešní i budoucí povinnosti jak snižování
emisí, tak povinného objemu biopaliv. Obdobou tohoto produktu je
v případě automobilového benzinu směs etanolu a benzinu E85.
Na toto palivo dnes jezdí polovina Jižní Ameriky a motorista na ni
narazí taktéž při tankování v USA nebo ve státech jihovýchodní
Asie. Tyto země se pouze snaží v rámci svých přírodních
podmínek co nejlépe se vypořádat jak s energetickou potřebou,
tak s ekologií. Měřeno současnou debatou na téma biopaliva,
viditelně to v podstatné části světa umí lépe než
my.
Autor: Tomáš Mikšovský, Zdroj: PETROlmdia