18. 12. 2014
Polský PKN Orlen si v Česku nadělal řadu nepřátel. Formuje
se proti němu aliance státem vlastněného Čepra, Babišova Agrofertu a maďarského koncernu
MOL.
![Babiš Andrej](/media/54355/babis-2.jpg)
Získali jsme medaili za vzornou kvalitu od kanceláře Bílého
domu, chlubí se zaměstnanci kralupské rafinerie. Letecké palivo vyrobené v Česku splnilo ty nejpřísnější
požadavky, které Američané mají pro prezidentský Air Force One.
Kovové vyznamenání dnes zaměstnanci rafinerie opatrují jako svatou relikvii.
Navzdory prestižnímu ocenění mají české rafinerie v Kralupech nad Vltavou a Litvínově
před sebou nejistou budoucnost. Sužuje je podinvestovanost,
nadbytek výrobních kapacit v regionu i napjaté vztahy mezi polským
vlastníkem českých rafinerií a dalšími
hráči v oboru ropných produktů.
Dnešní rozdání karet není ani optimální, ani obvyklé v evropských
poměrech. Tuzemské ropné rafinerie a hlavní petrochemické závody, sdružené v holdingu Unipetrol, většinově vlastní PKN Orlen, který je
pod kontrolou polské vlády. Český stát naopak stoprocentně vlastní
firmy Mero a Čepro. První z nich
provozuje ropovody a nádrže na
strategické ropné zásoby, druhá má na
starost distribuci a skladování pohonných
hmot.
Státní podíly v Meru a Čepru spravuje
ministerstvo financí vedené majitelem Agrofertu Andrejem Babišem.
To dodává celému konfliktu novou dimenzi. Babiš chtěl před 10 lety
koupit Unipetrol společně s PKN Orlenem, ten ale
z dohody vycouval. Agrofert poté spustil sérii arbitrážních a
soudních řízení, v nichž částečně uspěl.
Dalším účastníkem hry o budoucnost zpracování ropy v
Česku je maďarský rafinerský podnik MOL, pod který spadá i bratislavský Slovnaft. MOL v
letošním roce koupil sítě čerpacích stanic Agip a Lukoil a už dříve ovládl řetězec Pap Oil. Získal tak
na trhu s benzinem a naftou podobný tržní podíl, jaký má Benzina náležící pod Unipetrol.
Mezi lidmi pohybujícími se v ropném
byznyse lze narazit na názor, že Babiš, Čepro a MOL jsou
spojenci se stejným cílem. A tím je donutit Poláky k odchodu z
českých rafinerií. Ještě častěji se lze
setkat s tvrzením, že PKN Orlen je špatný vlastník, který své české
dceřiné firmy špatně spravuje a nestará se o jejich dlouhodobou
perspektivu.
Mezi zmíněnými zájmovými skupinami se právě rozehrává velká hra o
byznys v oboru přepravy a zpracování
ropy. Prvním krokem má být personální
"čistka" ve společnosti Mero ČR.
První krok je ovládnout Mero
Státem vlastněný provozovatel ropovodů
a nádrží na ropu Mero ČR má pověst
bezproblémové firmy, s níž vláda neměla větší potíže. Hospodaření
firmy je dlouhodobě ziskové, loňský zisk dosáhl téměř 300 milionů
korun.
Někdy ani to nestačí. Členové dozorčí rady, které v červnu
dosadilo ministerstvo financí, všemožně znepříjemňují manažerům
Mera život. "Za poslední čtyři měsíce nám dozorčí rada zadala 68
úkolů. Mnohé z nich mají jen obtěžující charakter, třeba jsme
museli vypracovat zprávu o protipožárních opatřeních za posledních
20 let," odpověděl zdroj týdeníku Ekonom z vedení Mera.
Vše prý působí dojmem, že členové dozorčí rady mají snahu "něco"
najít, aby následně mohli topmanagement vyměnit. V ohrožení je tak
pozice generálního ředitele a předsedy představenstva Jaroslava
Pantůčka, který vede firmu skoro 10 let.
Ministerstvo financí se přímé odpovědi na otázku ohledně
chystaných personálních změn vyhýbá. "V červnu došlo k výraznému
posílení odbornosti dozorčí rady, která má za cíl důslednou a
efektivní kontrolu práce představenstva. Pokud by rada
identifikovala nějaká pochybení managementu, pak ministerstvo
financí bude jako vlastník tuto situaci řešit," odpověděl mluvčí
ministerstva Radek Ležatka.
Pozici Pantůčka a jeho kolegů zřejmě oslabil fakt, že brání
integraci Mera s Čeprem do jednotného státního ropného holdingu. Za chystanou výměnou šéfů
Mera nemusí být nutně ministr financí a majitel Agrofertu Andrej
Babiš, podle zdrojů Ekonomu na změnu tlačí lidé, kteří Babišovi v
otázce ropného byznysu radí. Někteří z
nich mají ambice uvolněná manažerská místa v Meru či dalších
firmách obsadit.
Tím, kdo údajně tahá za nitky v zákulisí, má být bývalý šéf Unipetrolu a Čepra
Pavel Švarc. Ten nyní řídí aktivity skupiny KKCG Karla Komárka v
Rusku, ale má údajně zájem vrátit se na vhodné šéfovské místo v
Česku.
Vše je o lidech
Ve sporu o české rafinerie a petrochemii totiž nehrají roli jen zisky a
tržní podíly. Důležitým faktorem jsou špatné vztahy mezi šéfy
znepřátelených táborů. Pokud lze poukázat na konkrétní chybu, které
se PKN Orlen
dopouští, pak je to personální politika polského vlastníka v Unipetrolu.
Fluktuace v řadách vrcholového i středního managementu je vysoká a
odcházející lidé často nastupují do firem či podnikatelských
skupin, s nimiž Unipetrol nemá zrovna
idylické vztahy. Babiš například v létě do dozorčích rad Čepra a Mera dosadil Ivana Součka, bývalého
dlouholetého ředitele České rafinérské, i
další manažery, kterých se polský vlastník zbavil.
Poměrně velkou skupinu bývalých vedoucích pracovníků Unipetrolu dnes zaměstnává Babišův Agrofert.
Mezi jeho nejvyššími manažery lze nalézt bývalého šéfa Chemopetrolu
Petra Cingra nebo loni odvolaného ředitele Parama Milana Kuncíře. Bývalý finanční ředitel
Benziny Josef Mráz je dnes výkonným
ředitelem Agrofertu.
Místa po odcházejících lidech stále častěji obsazují polští
manažeři, kterých je v Unipetrolu již
okolo čtyř desítek. Například v šestičlenném představenstvu Unipetrolu se udržel jediný Čech - Martin
Durčák.
Vztahy mezi polskými manažery a jejich českými kolegy lze těžko
označit za přátelské. Zdroje týdeníku Ekonom naopak hovoří o střetu
firemních kultur a vzájemné nedůvěře. Výsledkem je personální
nestabilita postihující hlavně pražskou centrálu mateřské firmy
Unipetrol. Střetává se zde "americký
přístup" Poláků, kteří vyžadují pracovní den trvající až 12 hodin,
s povahou Čechů, kteří upřednostňují pohodovější režim.
Na konfrontační přístup Poláků si stěžují také manažeři firem,
které s Unipetrolem obchodují. Zatímco
Češi v ropné branži jsou zvyklí považovat
se za kolegy a udržovat přátelské vztahy napříč firmami, Poláci na
profesní sounáležitost evidentně nehrají.
Zapomenout nelze ani na napjaté vztahy mezi PKN Orlenem a
Babišovým Agrofertem. Obě podnikatelské skupiny šly do privatizace
Unipetrolu v roce 2004 společně, jenže
Poláci vyšachovali Babiše ze hry a slíbenou část Unipetrolu mu neprodali. Vztahy mezi oběma
holdingy byly natolik špatné, že Unipetrol donedávna odmítal od Agrofertu
nakupovat bionaftu.
K tomu všemu je třeba přičíst chaotickou personální politiku ze
strany polského PKN Orlenu. Od května roku 2005, kdy Poláci
převzali od české vlády majoritní 63procentní podíl, došlo k pěti
výměnám na postu šéfa představenstva.
V životopise pěti polských členů představenstva Unipetrolu nelze přehlédnout jeden nápadný
detail. Žádný z nich nemá vysokoškolské vzdělání v oboru chemie ani
dlouholetou praxi v sektoru zpracování
ropy.
Poláci mají rafinerie, Maďaři
benzinky
Původní model vypadal následovně: Unipetrol vlastnil 51procentní podíl v České
rafinérské, pod niž spadají ropné rafinerie v
Litvínově a Kralupech nad Vltavou. Zbytek drželi západní investoři
- Shell, Eni a
Conoco.
Jako první se stáhlo Conoco, následoval
Shell. Eni je
také na odchodu, jeho podíl měl koupit maďarský MOL. Jenže Unipetrol
v červenci využil svého předkupního práva a podal nabídku na jeho
více než 32procentní podíl.
Po úplném ovládnutí českých rafinerií
toužil PKN Orlen dlouhodobě. "Stoprocentní akciový podíl
umožní posílit naši pozici na českém trhu a zvýší bezpečnost
dodávek surovin pro petrochemický segment
společnosti Unipetrol," komentoval v létě
transakci generální ředitel Unipetrolu
Marek Świtajewski.
Tak zásadní transakce není možná bez souhlasu antimonopolních
orgánů. Brněnský Úřad pro ochranu hospodářské soutěže (ÚOHS) dostal
desítky připomínek od firem, které mají obavy z dominantní pozice
Unipetrolu na velkoobchodním trhu s pohonnými hmotami.
Úřad si na posouzení komplikovaného případu vzal dodatečnou
čtyřměsíční lhůtu. Jeho konečný verdikt lze tedy očekávat až někdy
během ledna. Vzhledem k citlivosti případu nelze vyloučit možnost,
že stoprocentní ovládnutí rafinerií Unipetrolem zcela zablokuje nebo ho schválí s
omezujícími podmínkami.
Potřebný souhlas od ÚOHS a Evropské komise již naopak má maďarský
MOL, který pohltil síť 125 čerpacích stanic
značky Agip i 44 benzinek sítě Lukoil.
Pokud přičteme dceřiný Slovnaft a dříve
koupenou firmu Pap Oil, tak se MOL
posunul na počet 318 čerpacích stanic. Současný lídr trhu - Benzina náležející do skupiny Unipetrol - jich má 338.
Příliš mnoho kapacit
Unipetrol se dostává do nepříznivé
situace. MOL bude logicky preferovat
dodávky benzinu a nafty z produkce dceřiného Slovnaftu, který je již dnes napojen na síť
produktovodů společnosti Čepro. Připraví
tím české rafinerie o část tržního podílu
na velkoobchodním trhu. Riziko uzavření jedné z tuzemských rafinerií významně vzroste.
Evropské rafinerie přitom v posledních
letech zabředávají do krize. Na svědomí ji mají auta s nižší
spotřebou, nástup alternativních paliv,
slabý ekonomický růst, nízké marže i rostoucí dovozy plastů z
arabských zemí.
Od roku 2007 ukončilo v zemích Evropské unie provoz 15 ropných rafinerií.
Patří mezi ně i menší provoz Paramo v
Pardubicích, který ukončil zpracování
ropy v květnu 2012. Kapacita zpracování ropy v
Česku tím klesla o 840 tisíc tun ropy
ročně. Ostatní rafinerie tento výpadek
bez problému nahradily.
Ve srovnání s konkurenty z okolních zemí na tom nejsou zbývající
české rafinerie dobře. Tíží je poplatky
za elektřinu z obnovitelných zdrojů i na evropské poměry vysoké
platby za přepravu ropy. Nejistá
perspektiva se odráží v nízkém objemu schválených investic do
rozvoje litvínovské a kralupské rafinerie. Poslední strategické rozvojové
investice se v nich odehrály v letech 1997 až 2002. Od té doby oba
výrobní komplexy technologicky zaostávají.
Nízký objem investic však nelze dávat za vinu jen polskému
vlastníkovi. Zdrojem potíží je rozhodnutí z roku 2003, kdy čtveřice
tehdejších akcionářů rozhodla o transformaci České rafinérské do pozice "přepracovací rafinerie", která na objednávku akcionářů za
poplatek zpracovává ropu. Akcionáři mají plnou kontrolu nad nákupem
ropy i prodejem produktů.
Česká rafinérská je od té doby v roli
nesvéprávné společnosti, která nemá vlastní peníze na svůj rozvoj a
o každou korunu musí žádat své akcionáře. Ti zrovna štědrostí
nevynikali, jednotností názorů také ne. Jak s nadsázkou poznamenal
jeden z oslovených manažerů, akcionáři rafinerií se nebyli schopni shodnout ani na
tom, zda na valné hromadě budou chlebíčky se šunkou, nebo s
lososem.
Velké investiční programy zůstávají slabinou českých rafinerií i petrochemie dodnes. Aktuální problém se týká
ekologizace provozu podnikové elektrárny v Litvínově. Většina
elektrárenských a průmyslových podniků právě investuje stovky
milionů korun do snížení emisí oxidů dusíku a síry, aby splnila
přísnější limity platné od ledna 2016, jenže Unipetrol dosud ani nevybral dodavatele.
Podle vyjádření firmy je zatím čas. "Teplárna T700 je zařazena do
Přechodného národního plánu, lhůta pro splnění nových emisních
limitů je tedy prodloužena až do konce června 2020," reagoval
mluvčí Unipetrolu Mikuláš Duda.
Avšak ani vyřešení emisí neznamená výhru. Litvínovská rafinerie spaluje hnědé uhlí z produkce Severní
energetické. Jenže zásoby v rámci těžebních limitů rychle docházejí
a vedení Unipetrolu dosud nerozhodlo, čím
severočeské uhlí do budoucna nahradí.
Atomizovaný sektor
K výše uvedeným slabinám rafinérské
branže v Česku je třeba připočíst ještě jednu - rozdrobení sektoru
mezi velké množství firem s protichůdnými zájmy. Běžný model v
okolních zemích je takový, že majitel rafinerie zcela nebo částečně vlastní ropovody i další produktovody sloužící hlavně
pro přepravu motorových paliv do skladů. V Česku tomu tak není.
Ropovody má na starost státem vlastněný
podnik Mero ČR. Jeho prioritou však je tvořit co možná nejvyšší
zisk, nikoli pomáhat rafineriím
příznivými tranzitními poplatky. Mero a Unipetrol se za posledních pět let několikrát
dostaly do ostrého sporu ohledně výše těchto plateb.
Obě strany mají po ruce pádné argumenty. Provozovatel rafinerií si stěžuje, že sazba za kilometr
přepravy je v Česku vyšší než v okolních zemích. Mero ČR reaguje
tvrzením, že náklady na údržbu a provoz ropovodů jsou na běžné úrovni a problém je v
nízkém objemu přepravené ropy. Jednotkové
náklady tudíž vycházejí vysoké.
Logickým řešením je majetkově propojit rafinerie s podniky Mero a Čepro. Debatu na toto téma rozpoutal v létě
2012 tehdejší ministr průmyslu a obchodu Martin Kuba (ODS). Záměrem
bylo sloučit Čepro a Mero a následný
kapitálový vstup státem kontrolovaného podniku do České rafinérské.
Bývalí spoluvlastníci rafinerií se sice
stáhli, jenže na základě předkupního práva jejich podíl získal
Unipetrol. "V současné době nejsou
podmínky pro kapitálový vstup kohokoli do České rafinérské, neboť její vlastník uplatnil svá
opční práva s úmyslem získání postavení jediného vlastníka,"
reagoval mluvčí ministerstva průmyslu a obchodu Miroslav
Kynčl.
Další kolo jednání o přerozdělení vlivu v ropné branži se odehrálo letos v létě. Stát
zastoupený Čeprem se pokusil vyjednat nákup kralupské rafinerie, jenže polský PKN Orlen na takovou
nabídku nepřistoupil. Poláci naopak několikrát v minulosti
vyjádřili zájem o odkoupení Čepra a Mera.
Pokaždé však narazili na neochotu českých vlád tyto strategické
firmy prodat.
Pokud má sektor zpracování ropy v Česku přežít, integrace rafinerií s přepravou ropy a produktů se zdá být nevyhnutelná. Jinak
reálně hrozí, že benzin či nafta pro naše plechové miláčky budou pocházet
výhradně z dovozu.
Autor: David Tramba, Zdroj: Hospodářské noviny