28. 8. 2014
"Česká rafinérská pracuje na různých programech
zlepšování efektivnosti provozu, ale v dlouhodobém horizontu
to nebude pravděpodobně dostatečné. Přežijí pouze ty rafinérské
společnosti, které v dohledné době budou mít instalovány
technologii hlubokého zpracování ropy," tvrdí v rozhovoru Ivan
Souček, bývalý ředitel České rafinérské, který v současnosti
dokončuje tříletou misi poradce v srbské státní petrochemické
společnosti a rafinériích.
![Souček 1](/media/84941/ivan-soucek-11.jpg)
Tříletá mise v srbské petrochemii a
rafinériích
Od našeho posledního rozhovoru, kdy jste byl ředitelem
České rafinérské, uběhlo bezmála deset let…
V České rafinérské jsem pracoval od října 2002 ve funkci
investičního a od srpna 2003 ve funkci generálního ředitele. Od
konce roku 2010 se začínala řešit výměna vedení v České
rafinérské v souladu se záměry majoritního akcionáře
Unipetrolu, který podle akcionářských smluv nominuje určité funkce
v České rafinérské, včetně funkce generálního ředitele, a na
dubnové valné hromadě v roce 2011 proběhla výměna. Asi bych
měl říci, že považuji mé osmileté působení za běžnou životnost
generálního ředitele ve velké firmě, tudíž ten proces považuji za
přirozený. Ihned po ukončení pracovního poměru v ČRa jsem
nastoupil na VŠCHT, kde dodnes působím na částečný pracovní úvazek
v pozici odborného asistenta na katedře ekonomiky a
managementu v chemickém a potravinářském průmyslu.
Na VŠCHT jste ale jako externista… předpokládám, že jako
bývalý generální ředitel České rafinérské a zároveň odborník na
zpracování ropy jste dostal řadu zajímavých nabídek.
V roce 2012 jsem se dohodl s poradenskou společností
ENA, kde jsem působil v pozici experta na rafinérský,
petrochemický průmysl, o nějž měla Ena zájem rozšířit své působení,
které bylo od počátku působení této renomované společnosti zaměřené
zejména na zemní plyn a elektřinu. Ještě v roce 2012 jsem
doslat nabídku od srbské vlády nastoupit jako nezávislý člen
dozorčí rady místní státní petrochemické společnosti Hip
Petrohemija Pančevo, což jsem rád přijal s perspektivou
možnosti uplatnění mých zkušenosti zejména v oblasti možného
investičního rozvoje.
Jak hodnotíte své dosavadní působení v srbské
petrochemii a rafinériích?
Nemohu říci, že mise v dozorčí radě HIP byla neúspěšná.
Působil jsem tam 2 roky do dubna letošního roku a povedlo se nám
společnost rozhýbat, zrealizovat několik "zamrzlých" projektů. Za
zmínku stojí realizace intenzifikace jednotky polyethylenu a
založení programů dalšího zpracování propylenu a C4 frakce.
Společnost má však relativně malé výrobní kapacity, jejichž
konkurenceschopnost je nízká. A tak je poslední období věnováno
nalezení strategického partnera (příp. partnerů pro dílčí provozy),
který by do společnosti investoval a získal tím jistou regionální
výhodu: vždyť v balkánském regionu již skoro žádné
petrochemické provozy nejsou.
Paralelně s prací v HIP Petrohemija se naskytla
příležitost poskytovat poradenství pro srbskou rafinérii NIS
zejména v oboru předinvestiční přípravy a investičního
rozhodování, kterému jsem se věnoval na počátku své kariéry.
Spolupráci s NIS však předpokládám do konce letošního roku utlumit
a plně se věnovat svému současnému zaměření. To znamená, dále se
věnovat práci na VŠCHT, pedagogické a publikační činnosti a
současně vykonávat práci v dozorčích radách Mero a Čepro, do
kterých jsem byl zvolen na sklonku června letošního roku.
Musel jste se v novém působišti nějak přizpůsobit
místním specifikům?
Při jednání se spolupracovníky v zásadě ne. Spíše ten můj
přístup byl opačný a trochu přizpůsobit se museli oni. Podle mě
byla nedostatečně propracovaná určitá systemizace a strukturování
procesů řízení orgánů. Společně jsme tak v dozorčí radě
například dosáhli méně chaotického projednávání.
Přizpůsobovat jsem se však musel místním pravidlům silničního
provozu (ne, že by byl chaotický, ale je v některých případech
odlišný). Kdo bude cestovat po Srbsku, tak doporučuji zvláštní
pozornost na světelných křižovatkách a na totální přednost chodců
(ale i cyklistů a mopedistů) na přechodech.
Dají se v Srbsku v současnosti zaznamenat
nějaké dozvuky války z přelomu tisíciletí?
Je to země, která se bohužel zatím ještě nevypořádala
s následky poslední války v letech 1999-2000 a má velmi
zesláblou ekonomiku, nízké příjmy do státního rozpočtu… a řekl
bych, že i životní úroveň je zejména na venkově nižší. Ale
pochopitelně dnešní ekonomika stojí na průmyslu a službách a tam je
potřeba kapitál, který má tato země velmi omezený. Stopy války je
možné zaznamenat dodnes.
Česko po válce poskytlo dotčeným státům hospodářskou
pomoc, zahrnovala i rafinérský průmysl?
Po válce Česká republika realizovala v Srbsku určitý rozsah
hospodářské pomoci, včetně dodávek do rafinérie Novi Sad. Myslím,
že přístup našeho tehdejšího ministra zahraničí J. Dienstbiera
napomohl pozitivnímu vnímání České republiky.
Jak je to se spoluprací v oblasti rafinérského
průmyslu s českými firmami dnes?
V tomto kontextu je podstatné zmínit realizaci hydrokraku
v rafinérii Pančevo v letech 2009-2013, který realizoval
brněnský CBI (dříve ABB Lummus Brno) - byl to v podstatě největší
projekt v hodnotě kolem 400 milionů eur, který byl
v Srbsku v posledních 20 letech uskutečněn. Výstavba byla
realizována s vysokým podílem českých kapacit a celá řada
činností souvisejících s realizací projektu, od projekčního
managementu přes strojní a technologické subdodávky a určité
služby, například i lešenářské činnosti při výstavbě, byly
realizované českými firmami (z těchto firem je možné zmínit
Euromont, Kovoprojekta, Honeywell aj.). Projekt je v Srbsku
hodnocen velmi úspěšně a vnímání českých odborníků je tam obecně
velmi pozitivní. Realizuje se i obchodní spolupráce
s Unipetrolem.
Srovnání českých a srbských rafinérií
Mohl byste porovnat, v čem se liší nebo naopak
podobají české a srbské rafinérie?
Určitá podobnost těch dvou společností tu je, tedy kapacitně je
naštěstí Česká rafinérská o trochu větší. Česká rafinérská má
kapacitu přes 8 milionů tun ropy, zatímco v Srbsku je kapacita
méně než 7 milionů. V Česku jsou obě rafinérie využívány na
stále ještě přiměřený výkon. V Srbsku bohužel ta menší
rafinérie stojí a druhá je využívána zhruba na 70 %, t.j. celková
kapacita zde činí kolem 3 milionů tun. Z toho pochopitelně
vyplývá i ekonomika zpracování ropy. Obecně je známo, že evropské
rafinérské odvětví se v posledních několika letech pohybuje
v červených číslech a to zahrnuje i podstatně efektivnější
rafinérské kapacity.
V Srbsku je paradoxně situace trochu jiná, byť by nízké
využití kapacit k tomu navádělo. Významná odlišnost srbské
rafinérie od české je ta, že společnost NIS má přístup
k vlastní ropě. V Srbsku se těží zhruba jedna třetina
potřeb zpracování ropy, tedy kolem jednoho milionu tun, kterým se
vyrovnává handicap daný ztrátovostí zpracování ropy. NIS je díky
tomu vysoce zisková a patří mezi nejvyspělejší podniky
v srbském hospodářství.
To je ale podstatný rozdíl…
Podobnost srbské a české společnosti je dána tím, že obě jsou
vnitrozemské, to znamená, že ani jedna nemá přímý přístup
k moři a marketingové aktivity jsou více či méně zaměřené na
lokální trh, kde musí sledovat konkurenci okolních zemí.
V Srbsku to je hlavně Lukoil, který má rafinérskou kapacitu v
Rumunsku a Bulharsku, OMV se svými kapacitami zejména v Rumunsku a
MOL, který má kapacity v Maďarsku a Chorvatsku. NISu se daří
držet podíl na místním trhu, takže rafinérie Pančevo je využívaná
přiměřeně. Hodně tomu napomohlo vybudování jednotky hydrokraku,
která umožnila společnosti zavést výrobu motorové nafty podle
evropských norem. Tato rafinérie pracuje sice s relativně
malou instalovanou kapacitou, ale (řekněme) s průměrným
technologickým uspořádáním v evropském pojetí. Projekt, na
kterém jako poradce ve společnosti NIS spolupracuji, se týká
realizace technologie hlubokého zpracování ropy, které by mělo
napomoci této společnosti ropu zpracovávat tak, aby se i rafinérské
zpracování pohybovalo v pozitivních číslech.
České rafinérie v rukou jediného
vlastníka
V Unipetrolu polský vlastník PKN Orlen rozhodl
odkoupit podíl za 30 milionů eur od Eni a po formálním odsouhlasení
transakce ÚOHS se stane 100% vlastníkem České rafinérské. Do jaké
míry je pro stát rizikové, pokud nemá na část strategického odvětví
prakticky žádný vliv…?
Český stát byl účasten akcionářské smlouvy v roce 1996 mezi
Shellem, Conocem, Eni a Unipetrolem (tehdy majoritně státním) a
určitými nástroji omezoval radikální rozhodování v České
rafinérské. Přímou kontrolu však de facto ztratil tím, že
v roce 2004 prodal svůj podíl v Unipetrolu. V jiných
zemích (nejen ve střední Evropě), jako je Polsko, Maďarsko, ale i
ve Francii, Itálii, v Rakousku, má stát určitý podíl
v rafinérském průmyslu. Chápu snahu českého státu stávající
situaci nějakým způsobem zvrátit, což považuji za správné.
Nebude mít Unipetrol potom problém s odbytem
pohonných hmot z českých rafinérií, když čerpací stanice Eni a
čerstvě i Lukoilu získal Slovnaft?
Jestliže Unipetrol (PKN Orlen) předpokládal možnosti pokrytí trhu
z českých kapacit se 100% podílem ve společnosti, pak
původní záměr mi přišel z hlediska možností využití kapacity
České rafinérské jako proaktivnější. Když společnost Eni rozhodla
prodat svůj podíl společnosti MOL a teprve posléze Unipetrol
uplatnil své překupní právo, tak se přiznám, že je těžké komentovat
takové rozhodnutí při nedostatku relevantních informací. Podíl
Slovnaftu a potažmo MOLu na českém trhu s pohonnými hmotami je
velmi významný. Pakliže neexistuje žádná obchodní dohoda mezi
Unipetrolem a MOLem o saturování trhu, pak se pochopitelně kapacita
využití České rafinérské sníží.
Existuje obava, že polský vlastník po dlouhodobějším
vyhodnocení výhledu efektivnosti provozu rafinérií může logicky
dojít k rozhodnutí zastavit kralupskou rafinérii.
Objektivně bez spekulativních úvah musím říci, že tuto zkušenost
mám ze Srbska, kdy po vstupu zahraničního investora došlo
k tomu, že společnost NIS jednu z rafinérií odstavila,
protože nebyla schopná efektivně obě rafinérie provozovat a přitom
saturovat omezený rozsah trhu. Teoreticky si umím představit, že by
mohlo dojít k tomu, že by český trh byl saturován pouze do
jedné rafinérie. Na druhou stranu při detailnější znalosti situace
v českých rafinériích se nedomnívám, že bez kralupské
rafinérie by se český trh mohl z tuzemských kapacit saturovat
v dostatečné míře benzinovou hmotou, byť je automobilový
benzin považován v současné době za trochu problematickou
komoditu. Kapacity litvínovské rafinérie nejsou dostatečné a její
dobudování je nereálné. Z tohoto pohledu si na druhou stranu
myslím, že provoz obou rafinérií pro saturaci českého trhu při
aktivnějším přístupu k exportu je reálnější.
Stát reálně uvažuje o odkoupení kralupské rafinérie a
první jednání ministrů Mládka a Babiše s polskou společností
PKN ORLEN již proběhla. Jak se na tuto snahu státu
díváte?
O této záležitosti mám informace pouze z tisku. Ten problém
má dva pohledy. Prvním pohledem je záměr jako takový, který
považuji za velmi zajímavý. Propojení společností Mero, Čepro
s rafinérskou kapacitou a jejich společné provozování a
optimalizace má celou řadu synergických efektů a určitě by
napomohlo zefektivnění tohoto odvětví v regionu. Když se na to
dívám z pohledu druhé strany (tedy ze strany současného
vlastníka rafinérií), také rozumím tomu, že je velmi obtížně
přijatelné napomoci vzniku silného konkurenta. Ale umím si
představit, že taková transakce může mít celou řadu omezujících
podmínek, které by mohly vyústit v takové dohody, které by
transakci umožnily. Je to jedna z věcí, které bych i třeba sám
rád ve svém budoucím působení napomohl a přispěl k tomu, aby
taková dohoda nakonec vznikla.
Otazníky nad budoucností českých rafinérií
Jaké mají české rafinérie vyhlídky do
budoucna?
Budoucnost rafinérského průmyslu je dnes založená na maximální
konverzi veškeré ropy do motorových paliv a surovin pro
petrochemii, české rafinérie rozmístěné ve dvou lokalitách
s celkovou kapacitou přes 8 milionů tun zpracování ropy
k tomu mají předpoklady. Při skutečnosti, kdy de facto nemají
hluboké zpracování ropy, by to znamenalo dodatečné investice
odhadem řádově půl miliardy eur. Česká rafinérská pracuje na
různých programech zlepšování efektivnosti provozu, ale
v dlouhodobém horizontu to nebude pravděpodobně dostatečné.
Každá evropská rafinérie by měla uvažovat o hlubokém zpracování
ropy. Myslím, že přežijí pouze ty rafinérské společnosti, které
technologii hlubokého zpracování ropy budou mít instalovánu
v dohledné době.
Jak jsou na tom s hlubokým zpracováním ropy
konkurenční rafinérie, které jsou nedaleko od českých
hranic?
Ne všechny hluboké zpracování ropy mají. První z regionálních
rafinérií, která hluboké zpracování zavedla a dodnes na tom více či
méně profituje, je bratislavská rafinérie Slovnaft. Podobnou
technologii má PKN Orlen instalovanou v Plocku. Jiná
technologie hlubokého zpracování ropy se plánuje v Gdaňsku. Je
to trend, který je v řadě rafinérií nastaven a tyto rafinérie
mají vyšší konverzi ropy, než je tomu v České republice.
Slovnaft má přímé napojení produktovodem do Čepra a
zároveň vlastní síť čerpacích stanic srovnatelnou s Benzinou.
Neztratí Unipetrol váháním investovat do hlubokého zpracování
konkurenceschopnost?
Ano, to je nejchoulostivější situace, kdy konkurenční rafinérie,
která provozuje efektivnější zpracování ropy, má relativně
srovnatelný přístup na trh. Přistupujme však k České
rafinérské i z toho pohledu, že je začleněná do určité větší
regionální skupiny, která provozuje několik rafinérií. A téma
investiční politiky a optimalizace pokrytí trhu by mělo být
diskutováno především s jejich vlastníky.
Skrytý potenciál mrtvé rafinérie Paramo
Unipetrol v roce 2012 odstavil rafinérii Paramo.
Neměla by právě tato pardubická rafinérie nějaký využitelný
potenciál například v oblasti zavedení hydrogenace rostlinných
olejů?
Ano, konkrétně moje myšlenka byla přebudovat rafinérii Paramo na
biorafinérii. Tento koncept se dnes uplatňuje i v řadě jiných
zemí, kdy existující rafinérské technologie a infrastruktura se
přizpůsobují potřebám a trendům, které vyplývají z nezbytnosti
uplatňování obnovitelných zdrojů. Dobrým příkladem bylo odstavení a
následné přebudování a znovuzprovoznění rafinérie Benátky
společnosti Eni. Ta před několika měsíci zahájila zpracování
rostlinných olejů, zejména dovozního palmového oleje.
Byla by pak kapacita zpracování rostlinných olejů
v Paramu do budoucna efektivně využitelná?
Kapacita zpracování, respektive downstreamových technologií v
Paramu k tomu navádí, že by v regionu taková kapacita
vybudována být mohla. Shodou okolností bylo v Srbsku jedno
z témat mé poradenské spolupráce v oblasti předinvestičního
rozhodování vyhodnocení technologie hydrogenace a krakování
rostlinných olejů, které má svou pozitivní ekonomiku zejména
v situaci, kdy je přimíchávání biosložek povinné. Konkrétně
pro motorovou naftu má MEŘO omezený obsah dnes 7 % objemových, kdy
v roce 2020 evropská legislativa předpokládá 10 %
energetického obsahu, což je cca 11 % objemových. To znamená, že 4
% musí být něčím nahrazena a zrovna rostlinné oleje k tomu
přirozenou cestou navádějí.
![Souček 2](/media/84946/ivan-soucek-2_270x179.jpg)
Ing. Ivan Souček, Ph.D. (1959)
v minulosti působil jako manažer ve společnostech Kaučuk,
Unipetrol, Koramo a Česká rafinérská, kterou vedl jako generální
ředitel v letech 2003 až 2011. Poté začal přednášet na Vysoké
škole chemicko-technologické a v roce 2012 pracoval i pro
konzultační společnost ENA, kde byl expertem na ropný průmysl a
petrochemii. Přesně po roce se nyní vrací do velkého
petrochemického byznysu.
Autor: Tomáš Mikšovský, Zdroj: PETROLmedia