25. 6. 2015
Letos slavíme 70. výročí konce druhé světové války,
která své stopy zanechala také na českém území i na jeho
obyvatelích včetně těch, kteří sem byli z celé Evropy nuceně
odvlečeni do trestaneckých táborů. Věnujme tento článek jako
vzpomínku na všechny, kterým nacistická zvůle a tehdejší válečná
mašinérie vůči méněcenným, ale práce schopným vzala mnohdy to vůbec
nejcennější - život.
![Zaluží 1](/media/103691/zaluzi-1-600x198.jpg)
Přežil a nikdy nezapomene
Německo potřebovalo pro svou totální válku benzin, spoustu
benzinu. Není divu, že se hned po obsazení českého pohraničí v září
1938 začalo uvažovat o výrobě syntetického paliva z hnědého uhlí,
kterého bylo v severočeském revíru dostatek. Továrna se začala
stavět v roce 1939, kdy se slavnostního prvního "rýpnutí" do země
5. května ujal tehdejší župní lídr Konrád Henlein. "Mnozí dnes tak
rádi odpouštějí a zapomínají, ale to nelze. Již při svém
slavnostním projevu zahájení stavby chemičky Konrad Henlein všem
přítomným a hlavně nepřítomným Čechům vyslal varovný vzkaz - kdo se
nepodřídí a neuposlechne, bude zavřen a potrestán, až zčerná. A
přesně v takovém ovzduší se odehrával zápas mezi životem a
smrtí všech, kteří v tehdy nenáviděném podniku pracovali,
samozřejmě kromě nadřazených nacistů," vzpomínal při slavnostním
odhalení pomníku jeden z přeživších pamětníků, dnes již 92letý
Miroslav Hrabák, který o tom na základě svých vzpomínek napsal i
knihu s názvem Hydrák a Staliňák, která mapuje výstavbu a
obnovení závodu na výrobu motorových paliv v období let 1938 až
1948. V chemických závodech začal totiž pracovat záhy po připojení
pohraničí k nacistickému Německu a působil zde od jejich výstavby
neuvěřitelných 55 let.
![Zaluží 4](/media/103706/zaluzi-13-600x403.jpg)
Na výstavbě se podílely
desítky tisíc "totálně nasazených" pracovníků a válečných zajatců
(vlevo) Vlak s prvním syntetickým benzinem opustil brány STW 15.
prosince 1942 (vpravo)
Desítky tisíc totálně nasazených
Na poměrně malém kousku země se během šesti let války
vystřídaly desítky tisíc zajatců ze všech částí válčící Evropy, ale
i tisíce totálně nasazených občanů tehdejšího protektorátu Čechy a
Morava. Podle jednoho německého dokumentu jen na stavbě a montážích
pracovalo více než 17 000 osob, z toho 20,5 % tvořili Češi a 24,6 %
bylo válečných zajatců. Jenže podle jiných zdrojů zde v té době
působilo až 32 000 lidí. Jejich pracovní i životní podmínky byly
téměř nelidské. Během výstavby bylo podle statistik vedení podniku
zaznamenáno 129 lehkých, 14 středních a šest smrtelných úrazů,
reálně to však byla mnohem vyšší čísla. "Denně zde byli téměř
ubíjeni k smrti ti, kteří se třeba jen na chvilku opřeli o
lopatu nebo krumpáč. V trestaneckém táboře č. 29 to byla
dokonce rozkoš a zábava strážných," dodal Miroslav Hrabák. Úkolem
německé továrny STW (Sudetenländische Treibstoffwerke AG
Oberleutensdorf neboli Sudetská továrna na pohonné hmoty) bylo
zásobovat německou frontu palivem. Plánovaná roční kapacita byla
660 tisíc tun paliv z 6,6 miliónu tun hnědého uhlí. Základním
kapitálem na stavbu chemické továrny byl 100 miliónů říšských
marek, z nichž 98 % patřilo koncernu Hermann Göring Werke
(Göringovy závody). Hnědé uhlí dodávaly severočeské doly Hedvika,
Robert, Centrum, Quido I - IV, Herkules, Fortuna a Minerva. První
vlak s cisternami se syntetickým benzinem Němci vyexpedovali 15.
prosince roku 1942.
Nebylo proto divu, že se chemička v Záluží stala
častým cílem bombardování spojeneckého letectva. Následkem toho byl
závod na přelomu let 1944 a 1945 přibližně ze 70 procent zničen.
"Je třeba si znovu připomenout onen obraz těchto náletů, vytí
sirén, zběsilých útoků, hukot nízko letících bombardérů, výbuchy
bomb i šrapnelů, ale také nespočet nářků a nespočet mrtvých,"
připomněl Miroslav Hrabák. Po nočním náletu 231 bombardérů typu
Lancaster britské RAF ze 16. ledna 1945 už výrobu Němci rozjet
nedokázali.
![Zaluží 5-5](/media/103726/zaluzi-14-600x278.jpg)
Po nočním náletu 16. ledna 1945 už
výrobu Němci rozjet nedokázali (vlevo). Stovky dobrovolníků se
postaraly o to, aby chemička po osvobození zase začala s výrobou
benzínu (vpravo)
Zázrak povstal z trosek
Po osvobození se však velmi rychle začalo s obnovováním
chemického závodu. V prvních poválečných dnech se o práci ucházelo
82 Čechů a 1300 Němců, kteří pod vedením Dr. Voetha (prozatímního
vedoucího závodu) čistili karbonizační pece a zprovoznili vodárnu a
kyslíkárnu, a již 22. května dorazil do Záluží první vlak
s hnědým uhlím. "V řádu několika dní se v květnu 1945
sešli na pokyn Národního výboru Záluží první čeští pracovníci -
zprvu bloudíce mezi rozervanými kusy kabelů, zničených trubek a
zdeformovaných konstrukcí v úžasu nad obludnou změtí železa.
Nebylo začátku ani konce, zbyl jen odkaz nacistických okupantů,
kteří tu z krve tisíců hladových zajatců a nedobrovolných
otroků všech národností vybudovali dílo, z něhož zůstaly jen
trosky a spáleniště. Sám jsem osobně zažil patnáct náletů a myslím,
že nebylo území v okupovaných Čechách, které by bylo vystaveno
tolika přímým náletům," popisoval počáteční beznaděj Miroslav
Hrabák. Přesto se dobrovolným pracovníkům podařil téměř zázrak,
protože již 3. června 1945 byly v Záluží vyrobeny první kubíky
"mírového" československého syntetického benzinu. "Ač byl Hydrák po
celou válku námi a všemi zde pracujícími z řad totálně
nasazených z celé Evropy nenáviděn, po osvobození se postupně
vrýval do našich myslí a nakonec se stal fenoménem a naším novým
osudem. Přirostl nám k srdci a byli jsme na něj hrdi," dodal
Miroslav Hrabák.
Mimochodem, název Hydrák vznikl na základě toho, že
chemička v Záluží byla známa jako Hydrierwerke Brüx neboli
Hydrogenační závod Most. Posléze se jí ale začalo říkat také
Staliňák, protože po válce byla nejprve přejmenována na
Československou továrnu na motorová paliva a následně dne 7. 3.
1946 na Stalinovy závody, n. p. Další změna názvu je pak z 24. 2.
1962, kdy se ze Staliňáku stávají Chemické závody
Československo-sovětského přátelství a od zpracování hnědého uhlí
se přechází ke zpracování ropy. V 70. letech pak začíná
výstavba nových technologií. V roce 1982 je dokončena výstavba Nové
rafinérie Litvínov a v roce 1988 dokompletována jednotka
hydrokraku. V roce 1994 bylo v Chemopetrolu zavedeno divizní
uspořádání a v následujícím roce došlo k vyčlenění divize Rafinerie
a vzniku společnosti Česká rafinérská.
Památník válečným obětem
![Zaluží 7](/media/103721/zaluzi-3-600x472.jpg)
Za účasti zástupců Unipetrolu, města Litvínova a také
pamětníků a pozvaných hostů byl 3. června před areálem Chemparku
Záluží slavnostně odhalen pomník připomínající tisíce obětí, které
zde během války zemřely při výstavbě chemických závodů. Autorkou
pomníku, který vznikl za finanční podpory společností Unipetrol a
Česká rafinérská, je Markéta Oplištilová, studentka Fakulty umění a
designu UJEP.
"Chemické závody v Záluží vznikaly za velmi
nelidských podmínek, odpovídajících nelehké době 40. let 20.
století. Věříme, že nově vybudovaný pomník se stane důstojným
místem k připomenutí památky těch, kteří se zde nedožili konce
války," řekl při slavnostním odhalení památníku generální
ředitel Unipetrolu Marek Świtajewski a dodal, že památník připomíná
i statečnost Čechů, kteří se zasadili o znovuobnovení provozu po
válce.
"Desítky let jsme my, bývalí zaměstnanci tohoto
podniku, usilovali o postavení důstojného pomníku připomínajícího
pohnutou dobu válečnou. Že se tak stalo až v roce 2015, za to
patří dík novým majitelům, tedy Unipetrolu a zvláště panu
generálnímu řediteli Markovi Switajewskému. Tento památník nechť
dalším generacím připomíná hrůzy nacistické krutosti a nelidskosti,
jež doprovázely každého, kdo byl do tohoto místa násilně deportován
z celé Evropy," dodal k tomu Miloslav Hrabák.
![Zaluží 6](/media/103716/zaluzi-2-600x322.jpg)
Miroslav Hrabák, Milan Šťovíček
(místostarosta Litvínova), Markéta Oplištilová, Marek
Świtajewski
Autor: Jiří Kaloč, Zdroj: PETROLmedia