30. 4. 2015
Údajný kompromis dojednaný v Bruselu znamená čtvrtinový
nárůst spotřeby bionafty a biolihu v
Česku ještě v tomto desetiletí.
![biopaliva frčí](/media/101134/biopaliva.jpg)
5,5 procenta byl loňský podíl
biopaliv na spotřebě pohonných hmot v Česku, měřeno s ohledem na energetický
obsah
jednotlivých paliv
Kapalná biopaliva mají celou řadu odpůrců od liberálních ekonomů
až po ekologické aktivisty. Oponenti jim dávají za vinu růst cen
potravin, snižování kvality pohonných
hmot a jejich vyšší cenu i příspěvek k
zániku deštných lesů v tropech.
Přesto se jich evropské země nechtějí vzdát. Evropský parlament na
konci dubna sice schválil limit pro biopaliva první generace, tedy
pro bionaftu a bioetanol ze zemědělských
plodin, ale porážka výrobců těchto paliv
to není. Spíše jejich skryté vítězství. Schválený limit sedmi
procent se týká nikoli objemu nahrazených ropných produktů, ale energetického obsahu.
Spálením jednoho litru biopaliva se totiž získá méně energie než
spálením stejného množství benzinu či
nafty. Biopaliva sice již loni v Česku
tvořila 6,5 procenta objemu prodaných pohonných hmot, ale v
přepočtu na energetický obsah se jedná jen o 5,5 procenta.
Výrobcům biopaliv se tudíž otevírá prostor ke zhruba čtvrtinovému
nárůstu prodeje do konce tohoto desetiletí. Stávající producenti v
Česku i okolních zemích tak budou moci lépe využít kapacitu svých
dosud nepříliš využitých výrobních závodů.
Pět, šest, sedm... procent
Tvrdý zápas o procenta se v Bruselu odehrává již třetím rokem.
Vše spustila Evropská komise, která v říjnu 2012 zpochybnila
ekologický přínos první generace biopaliv a navrhla snížit závazný
cíl pro jejich podíl v dopravě k roku 2020 na pět procent.
Komise však narazila na tuhý odpor ze strany vlivné zemědělské
lobby a samozřejmě také investorů, kteří v minulých letech
vybudovali závody na výrobu biopaliv. Sílu této lobby můžeme
pozorovat nejen v Bruselu, ale i v Praze. Není žádnou novinkou, že
největším výrobcem bionafty v tuzemsku je
holding Agrofert vlastněný současným ministrem financí Andrejem
Babišem.
Jako první naboural návrh komise Evropský parlament, který v září
roku 2013 odhlasoval šestiprocentní podíl na energetickém obsahu.
Ale ani ten nakonec neprošel. Evropská rada, tedy zástupci vlád 28
členských zemí EU, v loňském roce přišla se sedmiprocentní hranicí.
A nejen to, pohřbila také návrh směrnice o sledování nepřímého
dopadu pěstování biopaliv na životní prostředí a klima.
Výbor Evropského parlamentu pro životní prostředí nakonec ustoupil
a v polovině dubna odhlasoval limit sedmi procent pro biopaliva
první generace. Také v plénu Evropského parlamentu návrh hladce
prošel. Členské země mají čas do roku 2017, aby novinku převedly do
svých zákonů.
Ekologické organizace tento ústupek zklamal. "Po mnoha letech
lobbování výrobců a členských států je výsledek mnohem slabší, než
byl původní návrh komise. Nicméně se tím však vysílá jasný signál,
že biopaliva ze zemědělských plodin nemají v Evropě budoucnost,"
poznamenal Pietro Caloprisco z organizace Transport &
Environment, která usiluje o snižování ekologických dopadů
dopravy.
Výrobci vidí situaci přesně opačně. "Evropská komise si uvědomila,
že biopaliva první generace jsou jediná reálná a ekonomicky
přijatelná alternativa v dopravě. Schválený kompromis dokládá, že
mají před sebou dlouhodobou budoucnost," poznamenal ředitel divize
obnovitelných zdrojů v Agrofertu Martin Kubů.
Parlamentní výbor přidal k návrhu ještě nezávazný cíl, podle
kterého by členské země měly vyrábět dalšího půl procenta z
biopaliv druhé generace, tedy ze zemědělských a komunálních odpadů
nebo také třeba z mořských řas. Tyto technologie se však prosazují
jen pomalu - surovin je nedostatek a ani ekonomicky taková výroba
nevychází dobře.
Vedle europarlamentu se v těchto dnech zabývá biopalivy také
Poslanecká sněmovna. Terčem ostré kritiky se v Česku stal vládní
návrh prodloužit daňové úlevy pro vysokoprocentní směsi, jako je
E85 (85 procent bioetanolu neboli biolihu s benzinem) či stoprocentní bionafta B100, o dalších pět let. Pikantní je
na tom hlavně fakt, že návrh předkládá ministerstvo financí řízené
Andrejem Babišem, který současně v pozici majitele Agrofertu na
biopalivech vydělává. Pravicová opozice si logicky nemůže nechat
ujít příležitost na tento konflikt zájmů upozorňovat.
Pokud poslanci návrh včas neschválí, daňové úlevy na konci června
skončí. Stát tím sice získá na spotřební dani o 1,5 miliardy korun
ročně navíc, jenže vysokoprocentní biopaliva ztratí cenovou
konkurenceschopnost a trh s nimi se zhroutí.
Každý správný ministr financí by měl podobnou příležitost využít a
získat další peníze
do státní kasy. To by se však nemohl jmenovat Andrej
Babiš a nesměl by být zainteresovaný na výrobě biopaliv.
BioBabiš a bankrotáři
Vyrábět bionaftu a biolíh je skvělý
byznys a výrobci na něm neskutečně vydělávají. Taková je mantra,
kterou často opakují političtí odpůrci Andreje Babiše i mnohá
média. Ve skutečnosti to tak úplně skvělý byznys není. Výrobních
kapacit je ve střední Evropě příliš mnoho, což sráží marže
dolů.
Ve výhodě jsou velké zemědělské koncerny, které obsáhnou celý
řetězec od pěstování řepky až po výrobu bionafty. Příkladem může být Cargill, ADM a
samozřejmě také Agrofert. Tady platí, že na výrobě téměř nelze
prodělat. V mnohem horší pozici jsou výrobci, kteří vykazují
stoprocentní závislost na nákupu řepky či jiných surovin za tržní
cenu.
Největším hráčem na českém trhu je Agrofert, pod který spadají dvě
výrobny bionafty - lovosický Preol a
Primagra na Příbramsku. Z poloviny vlastní též závod na bioetanol
ve Vrdech na Kutnohorsku. Dominantní pozici ve výrobě bioetanolu má
cukrovar Tereos TTD z Dobrovic na Mladoboleslavsku.
Právě tito výrobci prakticky ovládají výrobu biopaliv v Česku.
Ostatní spíše jen přežívají na okraji. Podle posledních statistik z
loňského roku se v tuzemsku vyrobilo 219 tisíc tun bionafty a 104 tisíc tun bioetanolu. Jenže
výrobní kapacity jsou zhruba dvojnásobné. Ani v dalších zemích
střední Evropy není situace o mnoho lepší.
Historky o pohádkovém zisku Agrofertu a dalších výrobců biopaliv
se míjejí s realitou. Podle posledních známých výsledků z roku 2013
vykázal Babišův Preol čistý zisk 226 milionů korun, což při tržbách
za vlastní produkci ve výši 7,1 miliardy není žádný zázrak.
Ziskovost Preolu od roku 2010 výrazně klesla. Právě s ohledem na
nízké ziskové marže nechce vedení Agrofertu výrobu biopaliv dále
rozvíjet. "Naopak snížíme výrobu bionafty
a místo toho posílíme v Lovosicích výrobu řepkového oleje," reaguje
topmanažer Agrofertu Martin Kubů.
Další firmy v oboru však dopadly mnohem hůře. Lihovar u
jihomoravských Hustopečí zůstal nedokončený a investor, firma
Korfil, na konci roku 2008 skončila v insolvenci. Další lihovar v
severočeských Trmicích byl v provozu jen krátce, jeho vlastník na
konci roku 2010 zbankrotoval. Výrobní areál odkoupila firma Liberty
Group vedená dvěma občany středoasijského Uzbekistánu, která chce
výrobu bioetanolu obnovit.
Lidé v okolí závodu si v době provozu stěžovali na nesnesitelný
zápach, a tak přiměli nového vlastníka ke změně výrobní
technologie. Krajský úřad Ústeckého kraje navržené úpravy schválil
na konci ledna. Trmický lihovar by tedy po pětileté přestávce mohl
letos znovu zahájit provoz.
O nic lépe na tom nejsou ani investoři do druhého biopaliva.
Agropodnik Jihlava dle informací týdeníku Ekonom na trhu
definitivně končí. Hospodaření jednoho z největších výrobců bionafty v tuzemsku bylo dlouhodobě ztrátové, v
součtu za období let 2009 až 2013 firma prodělala 149 milionů
korun.
Nejistý osud má také výrobní závod bývalé Setuzy v Ústí nad Labem,
který je poměrně často odstavený a několikrát změnil vlastníka.
Dnes druhý největší závod na bionaftu v
Česku vlastní firma Kratolia Trade
, kterou podle Lidových novin skrytě ovládá
kontroverzní podnikatel Tomáš Pitr.
Pochybnosti doprovázejí i dalšího výrobce bionafty - liberecký Oleo Chemical. V médiích
se loni objevila řada článků o kauze, kdy majitelé této firmy Kamil
Jirounek a Michal Urbánek údajně připravili o peníze
další investory. Stamilionové částky zde měli utopit
třeba majitelé známé firmy Ravak Jindřich Vařeka starší a Jiří
Kreysa.
Na druhou stranu může být po schválení sedmiprocentní hranice pro
biopaliva první generace vše jinak. Spotřeba vzroste a z jejich
výroby se opět může stát slušně ziskový byznys.
Natankuj biopalivo, zničíš prales
Když Evropská komise přišla v roce 2003 se směrnicí o biopalivech a stanovila cíl náhrady 5,75 procenta
ropných paliv
do roku 2010, vypadalo to na první pohled jako rozumné řešení.
Evropa je závislá na dovozu ropy, jejíž
ložiska jsou omezená a jednou se vyčerpají. Stejně tak evropské
země potřebovaly řešit problém se zemědělskou nadprodukcí. Využití
přebytku obilnin a olejnin k výrobě paliv
se přímo nabízelo.
Postupem času se ukázalo, že byznys s biopalivy přináší více
problémů než přínosů. Vlna odporu se zvedla poté, co v dubnu 2010
unikla do médií z prostředí Evropské komise zpráva, která
zpochybnila jejich ekologický přínos. Následně se objevila řada
studií srovnávající emise vznikající při pěstování plodin, výrobě a
spalování bionafty a biolihu s ropnými produkty. Zejména pro bionaftu vyzněly závěry některých studií velmi
nelichotivě.
Výrobci však ekologický přínos biopaliv obhajují a jako důkaz
předkládají certifikáty udělené nezávislými znalci. "Bionafta vyrobená z řepky dnes přináší úsporu
62 procent emisí oproti ropným palivům. V případě bioetanolu vyrobeného z
kukuřice je to více než 50 procent, u bioetanolu z cukrové řepy
dokonce 68 procent," říká Martin Kubů z Agrofertu.
Jenže přímé dopady mohou představovat jen zlomek skutečných dopadů
rozmachu produkce biopaliv. Na výrobu bionafty padnou v Evropě dvě třetiny sklizené
řepky. Její cena roste a na trhu je jí nedostatek. Výrobci potravin
a kosmetiky proto stále častěji nahrazují řepkový olej dováženým
palmovým olejem. A podílejí se tak na procesu, který vede k
nevratné devastaci deštných lesů v tropickém pásmu.
Pěstování plantáží palmy olejné je dnes hlavní příčinou kácení a
vypalování pralesů v Malajsii a Indonésii. "Nejzávažnější
environmentální dopady evropské spotřeby biopaliv má tedy poněkud
paradoxně dovoz palmového oleje z jihovýchodní Asie, kde ohrožuje
poslední zbytky populace orangutanů," poznamenal Jiří Koželouh z
Hnutí Duha.
Nejznámější ekologické organizace v Evropě jako Přátelé Země (v
Česku působící pod názvem Hnutí Duha) a Greenpeace nikdy nebyly z
kapalných biopaliv zrovna nadšené. Jako argument udávají třeba
jejich nízkou efektivitu oproti spalování biomasy v elektrárnách či
teplárnách. Zatímco z jednoho hektaru zemědělské půdy lze při
spalování bionafty v motoru auta získat
41 gigajoulů energie, při spalování biomasy v teplárně je to
čtyřikrát tolik.
Nadšení z povinného přidávání biosložky do benzinu a nafty
nejsou ani motoristé. "Od zavedení biopaliv se častěji vyskytují
závady motorů aut. Problémy působí zejména bionafta, která je náchylná k rychlé degradaci
a způsobuje zanášení filtrů a čerpadel," tvrdí Jaroslav Černý z
pražské Vysoké školy chemicko-technologické.
Je to slepá ulička
Čas i technologický vývoj hrají proti biopalivům. Emise z dopravy lze snižovat i jinak.
Jako efektivnější řešení se ukazuje tlak Evropské komise na
snižování spotřeby pohonných hmot. Osobní auta uváděná do provozu od
letošního roku (v průměru za každého výrobce) mohou emitovat
nejvýše 130 gramů oxidu uhličitého na 100 kilometrů jízdy. Od roku
2021 to má být už jen 95 gramů.
S rostoucím počtem obyvatel - i zvyšováním životní úrovně - v Asii
a Africe poroste spotřeba potravin. Řada zemí od Číny přes oblast
Blízkého východu až po severní polovinu Afriky se sama neuživí a
bude závislá na dovozu zemědělských komodit - mimo jiné i z Evropy.
Další pěstování řepky či kukuřice pro výrobu biopaliv bude v
takovém prostředí těžko obhajitelné.
Stejně tak hraje proti biopalivům pozvolný nástup elektromobility.
Baterie pro pohon elektromobilů jsou
zatím drahé a dlouho nevydrží, nicméně za 10 let už může být vše
jinak. Zajímavé bude sledovat také to, jak Němci pokročí se svým
plánem vyrábět z přebytků výkonu větrných a solárních elektráren
vodík a syntetický metan. Obě paliva
mohou sloužit - kromě užití v energetice a průmyslu - také pro
pohon aut.
Odpůrci se tedy bioetanolu ani bionafty
v blízké době nezbaví. V příštích pěti letech jejich spotřeba
zřejmě dále poroste. Budoucnost jim však rozhodně nepatří.
Autor: David Tramba, Zdroj: Hospodářské noviny