2. 7. 2021
![IKL](/media/225914/slavnostni-zahajeni-provozu-ikl-v-ctr-nelahozeves.jpg)
Česko už čtvrtstoletí není v dodávkách ropy závislé jen
na sirnaté ropě z ruského Uralu, proudící k nám přes Bělorusko,
Ukrajinu a Slovensko potrubím ropovodu Družba. Podzemní rourou ze
směru od Rozvadova k nám teče černé zlato i z námořních
tankerů.
V dobách nejistých a různých geopolitických i technických
problémů na trase Družby východně od Slovenska se ukazuje IKL jako
geniální a prozřetelné řešení. Alternativní dopravní trasa pro ropu
už několikrát pomohla českým rafinériím v době potíží na
Družbě.
Dnem D pro nový ropovod se stal 25. březen 1996, kdy zástupci
Česka, Bavorska a společnosti MERO slavnostně přestřihli pásku nové
stavby, a oficiálně jsme tak přestali být závislí na jediném zdroji
z Ruska. Na dobové fotografii se po přestřižení pásky radostně
usmívá tehdejší ministr průmyslu Vladimír Dlouhý, jeho bavorský
protějšek ministr hospodářství a dopravy Otto Wiesheu, předseda
české vlády Václav Klaus i tehdejší generální ředitel MERO ČR Karel
Fiedler.
Zkratka IKL se používá dodnes, i když vznikla původně jako
odvozenina měst Ingolstadt, Kralupy, Litvínov, přitom ve výsledku
končí (nebo spíš začíná) nedaleko Ingolstadtu v bavorské obci
Vohburgan der Donau. Trasa téměř 350 km dlouhého ropovodu vede z
Vohburgu, kde se napojuje na ropovod TAL přepravující ropu
z Terstu přes Itálii a Rakousko. Dále pokračuje směrem
k Regensburgu, přes Rozvadov, kolem Krušovic až do centrálního
tankoviště ropy v Nelahozevsi, odkud ropa dále putuje do
kralupské rafinerie či ropovodem Družba do Litvínova.
IKL jako bezpečnostní pojistka
IKL dopravuje ropu zejména pro kralupskou rafinerii a dodávky ze
západu, respektive tankery ze světových nalezišť jsou dnes pro tuto
rafinerii nenahraditelné. Ale ropovod plní i bezpečnostní a
alternativní trasu v případě geopolitických nebo technologických
výpadků z Ruska.
Třeba když v květnu 2012 kvůli neshodám tehdejších majitelů
českých rafinerií s ruskými dodavateli přiteklo Družbou pouhých 75
tisíc tun ropy, sotva pětina obvyklé měsíční potřeby. A od poloviny
měsíce už ani kapka. IKL byl k dispozici i předloni, když
těžaři na Urale kontaminovali ropu organickým chloridem, ohrozili
tak fungování napojených rafinerií a na několik týdnů jejich
majitelé museli zastavit přísun ropy z východu. IKL by totiž v
případě potřeby dokázal do Česka dopravit i sirnatou ropu z ruských
nalezišť - byť oklikou tankery po moři.
Obavy vzbuzovalo Rusko také, když nedávno soustředilo u hranic s
Ukrajinou početnou armádu a hrozící vojenský konflikt by ohrozil
provoz Družby. Přes Ukrajinu vede k nám z Ruska i plynovod, ale v
tomto případě by konflikt na východě Česko tolik neohrozil. Už dnes
odebíráme 90 procent tuzemské spotřeby plynu potrubím ze severu z
Německa. Byť jde také o plyn ruský.
Začalo to u Klause
Budovat nezávislost na jediném zdroji ropy bylo počátkem
devadesátých let rozhodnutí federální vlády Václava Klause.
Postavit ropovod, známý jako IKL, byl geniální tah, velebený dodnes
všemi odborníky na energetiku.
"Vybudování IKL byl jednoznačně velký úspěch. Jednak jako
diverzifikace zdroje ropy z bezpečnostního hlediska, ale
z ropovodu se stal i běžný nástroj pro komerční byznys," říká
expert na energetiku Jiří Gavor, jednatel poradenské firmy ENA a
výkonný ředitel Asociace nezávislých dodavatelů energií.
Dílo v hodnotě 14 miliard korun má kapacitu, která umožňuje z
tankerů a nalezišť po celém světě v případě potřeby dopravovat
veškerou Českem potřebnou ropu. Už teď "Ingolstadt" zajišťuje
zhruba polovinu tuzemské spotřeby. Zejména kvalitnějšími druhy
ropy, které zpracovává rafinerie v Kralupech a které by se Družbou
do Česka neměly šanci dostat.
Faktem ale je, že plné přesměrování dodávek z východu na západ
by nešlo provést vzhledem k dlouhodobým obchodním smlouvám a
vytížené kapacitě potrubí na cestě mezi Terstem a Německem ze dne
na den ani z měsíce na měsíc. Technicky tu ale taková možnost
existuje.
Hlavou, která projekt v Klausově vládě řídila, byl tehdejší
ministr průmyslu a obchodu Vladimír Dlouhý, dnešní šéf Hospodářské
komory.
"Tehdy byla politická situace taková, že všichni chápali, jak na
bavorské, německé spolkové i české straně, význam takové
alternativní trasy ropovodu," vyjádřil se před časem pro Lidové
noviny Dlouhý.
Otcové IKL: Loula, Ježek
Důležitá byla i role tehdejšího šéfa Fondu národního majetku
Tomáše Ježka. Fond tehdy díky jeho podpoře poskytl pro financování
garanci, bez které by na dílo nepřispěly firmy jako Shell,
Conocophilips a ENI (Agip), které se staly podílníky českých
rafinerií (kromě tehdy státního Unipetrolu) a stavba západního
ropovodu byla jednou z jejich podmínek.
Myšlenka na trasunapojenou na Transalpinský ropovod z Terstu
(vede z Itálie přes Rakousko do Německa) však původně vzešla podle
Dlouhého od skupiny českých odborníků z ropného průmyslu. Jedním z
otců IKL tak byl Václav Loula, někdejší pracovník státní Benziny,
posléze manažer Unipetrolu a dnes expert České asociace
petrolejářského průmyslu a obchodu.
V době Dlouhého úřadování v Čalfově a Klausově vládě působil na
ministerstvu jako poradce pro národohospodářské koncepce a rozvoj
se specializací na ropu a pohonné hmoty. Už na jaře roku 1990 byl
společně se dvěma dalšími experty vyslán do Chorvatska prozkoumat
možnosti českého napojení na tamní ropovod Adria, vedoucí z
chorvatského přístavu Omišalj do Maďarska.
"Vrátili jsme se po týdnu s rozpačitými dojmy. Omišalj je menší
přístav než Terst, pojme méně tankerů. A také...už jsme tam viděli
rostoucí politickou krizi mezi Chorvaty a Srby, ostatně do roka tam
vypukla válka, která pak negativně ovlivnila i provoz Adrie,"
vzpomíná Loula. "Bylo nám jasné, že napojení na TAL a přístav v
Terstu se ukazuje jako nejlepší řešení," dodává Loula.
Strategický význam stavby dokládají i aktuální čísla společnosti
MERO, která od roku 1995 provozuje nejen IKL, ale současně i
Družbu. Od svého zprovoznění přepravilo potrubí IKL do Česka víc
než 65 milionů tun ropy. Z celkem 16 zemí původu bylo do českých
rafinerií přepraveno 38 druhů ropy. Loni se IKL dělil s Družbou o
celkový ropný dovoz do Česka v poměru půl na půl.
Zprovozněním západní cesty došlo podle generálního ředitele MERO
Jaroslava Kociána k zásadnímu posílení energetické bezpečnosti naší
země. "Prozíravost tohoto rozhodnutí se v minulosti již několikrát
potvrdila, když omezení dodávek, ať již z technických, politických,
či ekonomických důvodů skutečně nastalo," uvedl Kocián.
Riziková Družba
Družba, dokončená u nás v roce 1965, sice po průběžné
modernizaci patří, alespoň na území Česka a Slovenska, k moderním
ropovodům, ale dál na východ je její stav už hodně nejistý. K
větším či menším výpadkům provozu, ať už kvůli technickému stavu,
nebo politickým krizím, došlo v uplynulých 25 letech mockrát.
Poslední vážný incident nastal v dubnu roku 2019, kdy se na
Uralu dostalo do potrubí velké množství organickým chloridem
kontaminované ropy, což mohlo poškodit technologie v cílových
rafineriích. MERO u nás na několik týdnů provoz Družby zastavilo.
Když v Litvínově došly vlastní zásoby, přišly na řadu státní
rezervy, které má Česko zhruba na 80 dní. IKL v tomto případě
nemusel situaci řešit.
Jeho slabost je totiž v pomalé reakci. Než vlastník rafinerií
koncern Orlen Unipetrol objedná náhradní ropu z tankeru kdesi na
moři, než dopluje do Terstu a než pak ropa doteče ropovodem stovky
kilometrů přes Itálii, Rakousko a Německo do Česka (v potrubí
většinou proudí rychlostí pěší chůze), uplynou týdny.
Autor: Miroslav Petr, Zdroj: PETROLmagazín