17. 7. 2023
![Jana Matesová](/media/241773/jana-matesova.jpg)
Zákony musí chránit spotřebitele, ne velké
hráče
Stát vědomě ignoruje jednu ze svých základních funkcí - zajistit
fungování tržních mechanismů, říká v rozhovoru pro Petrol
magazín významná ekonomka Jana Matesová, bývalá zástupkyně České
republiky u Světové banky.
V Českém rozhlase jste nedávno uvedla, že stát
neplní jednu ze svých základních funkcí. Která to je?
V tržní ekonomice má stát dvě základní ekonomické funkce:
Za prvé vybírání daní, z nichž se financuje chod státu, a za
druhé zajišťování fungování tržních mechanismů. Tržní mechanismus
ale nemůže sám od sebe fungovat především v síťových odvětvích
- v energetice či v telekomunikacích. Tam stát selhal už
v 90. letech - viz ceny datových služeb, předtím telefonování
a vytáčeného internetu. Postupně selhal i v jiných odvětvích.
Stát se ale rozhodl tuto svou základní funkci zcela vědomě
ignorovat. V 90. letech byl dominantním hráčem na trhu stát.
Poté se ale začalo ve velkém privatizovat a bylo třeba tuto funkci
dohledu nad fungováním trhu zavést. Stát chvíli váhal, chvíli dozor
vykonával antimonopolní úřad, chvíli ministerstvo pro hospodářskou
soutěž, pak zase úřad. Jen jeden předseda chtěl skutečně vykonávat
dozor nad fungováním tržního prostředí. Poté už tam byli vždy
jmenováni lidé čistě politicky, ne na základě odbornosti.
Když zjistíte zneužívání významné tržní síly, k čemuž vede
analytická práce s daty a je to velmi dlouhý proces, začnou
právní spory, na které si ti nařčení najmou ty nejlepší právníky.
Ale už jen kdyby se zneužíváním tržní síly antimonopolní úřad začal
konečně vážně zabývat, velké firmy by si pak začaly dávat větší
pozor.
Ke zneužívání významné tržní síly může docházet i
v nesíťových odvětvích: všude, kde výrobci nebo prodejci
dodávají něco, co zákazníci nutně potřebují. Tedy i v prodeji
základních potravin.
Všude, kde nějaký počet firem získá dominanci, což je
v zákoně definováno jako 25 %, je nebezpečí zneužití
dominantního postavení na trhu. Dominantní postavení může mít
ale i někdo, kdo má 15 % trhu, když zbytek trhu je rozptýlený. Nebo
když v nějakém městě je jediný obchodní řetězec, a místní
konkurence nebo reprezentace tam nepustí někoho jiného.
Zhruba polovina tržeb v potravinářství a drogerii sice
pochází z malých prodejen, ale řada z nich patří těm
velkým. Řetězec Můj obchod třeba patří Makru. A ti malí, třeba
majitelé večerek, často nakupují zboží jen v řetězcích,
protože velcí hráči v potravinářství jim zboží nedodají a nákup
v řetězcích i s úhradou jejich marží je pro ně
nejvýhodnější variantou. Takže jsou oproti těm velkým řetězcům
znevýhodněni.
Druhou polovinu tržeb obstarávají velké řetězce, z toho
polovinu mají řetězce Lidl a Kaufland, které mají stejného
majitele. Billa a Penny mají sice také stejného majitele, ale jinou
obchodní politiku i jiné dodavatele, takže tam by se kartelové
dohody asi neprokázaly.
Všude, kde hrozí zneužití významné tržní síly, je třeba, aby
stát hlídal, zda příliš nezfúzoval trh a nevyskytuje se tam příliš
mnoho velkých konglomerátů, jako je tomu u nás ve zpracování
potravin.
Nikdo se tedy u nás možným zneužíváním významné tržní
síly nezabýval?
Adekvátní formou ne. Je nutné zdůraznit, že podezření na
zneužívání významné tržní síly opravdu, ale opravdu nezjišťujete
sledováním marží u několika výrobků - natož veřejně známých - a
obcházením provozoven inspektory. I tomu slouží analytická práce
s velkými soubory dat, na nichž se z příslušných a
v 21. století už nesmírně sofistikovaných modelů pozná, zda ke
zneužívání významné tržní síly např. v cenové politice
dochází. A mimochodem: ta data nejsou o maržích. Pokud s tím
Česko nyní začne, pak třeba po 30 letech konečně začne ochrana trhu
před zneužitím významné tržní síly fungovat.
V okolních zemích ta kontrola možných kartelových
dohod funguje?
Ve vyspělých zemích většinou výrazně lépe než u nás.
V první řadě záleží na tom, zda na tom má vláda zájem.
Antimonopolní úřady ve všech členských zemích získaly větší
pravomoc, hlavně pro kontrolu potravinářského trhu. Ale dotáhnout
právní spory s potravinářskými firmami je běh na dlouhou trať,
může to trvat i 20 let. Nicméně už signály ze zjišťování vedou
k tomu, že spotřebitelé a odběratelé se podle toho zařídí. A
také firmy se v pokusech o zneužívání své síly drží zpátky,
pokud vědí, že jsou sledovány a že to stát myslí vážně. To je
hlavní zbraň.
Pokud už k právním bitvám dojde, je dobře, pokud
antimonopolní úřad má své analytické oddělení pod vlastní střechou,
aby mohl pružně reagovat na protiargumenty.
V USA právní spory na téma zneužívání významné tržní síly
vedly až k nucenému rozdělování firem. To u nás dlouho
nenastalo a asi ještě dlouho nenastane.
Asi ne. Třeba v pekárenství má Agrofert asi 60 %
trhu. Fúze Penamu a United Bakeries byla přitom schválena
v roce 2018 za Babišovy vlády, ale nikdo se nad tím
nepozastavuje ani dnes…
Ano, to je ukázka špatné práce antimonopolního úřadu. Doufejme,
že konečně dojde ke kýženým změnám. Jsem ráda, že se téma ochrany
konkurence na trhu do veřejné diskuze nakonec prosadilo. I když
zatím v odvětvích, kterým byla věnována největší pozornost,
bez výsledku. V květnu Úřad pro ochranu hospodářské soutěže
zveřejnil zprávu, jejímž závěrem bylo, že podle jeho zjištění se
zneužívání významné síly na českém potravinářském trhu zřejmě
nevyskytuje. Závěr neříká, že se určitě nevyskytuje, ale
pravděpodobně. Ani nemohl jinak. Metodologie, kterou ÚOHS použil,
nemohla zneužívání významné tržní síly u alespoň minimálně
sofistikovaných firem prokázat za žádných okolností, ani kdyby
existovala. A ani kdyby metodologie byla správná, nemohla by je
jistě prokázat za dobu 2-3 měsíců. To všechno firmy samozřejmě
vědí, takže kdyby ÚOHS na základě použité metodologie vyvodil
závěr, že vidí signály zneužívání, bylo by to ze strany firem jistě
právně napadnutelné.
Doufám, že se dožijeme doby, kdy ÚOHS nebude dostávat úkoly
v nerealistickém čase, a současně se vybuduje analytické
zázemí, které odpovídá povaze toho, co v této oblasti svého
poslání má zajišťovat.
Může tlak antimonopolního úřadu skutečně udělat něco
s vysokými cenami potravin? Třeba ceny mléka na světových
trzích strmě padají, ale ceny jogurtů v obchodech stále
rostou…
Ceny zemědělských produktů klesají už 24 měsíců v řadě, ale
ceny potravin u nás začaly stagnovat až v dubnu. Určitě by
pomohla zmíněná kontrola tržních mechanismů, ale také tlak
zákazníků.
Zneužívání dominantního postavení na trhu ale nefunguje
jen v potravinářství, ne?
Ten problém hrozí hlavně v síťových odvětvích -
vodárenství, energetika, telekomunikace, železnice. Na železnici to
Česká republika celkem zvládla tím, že se oddělila dopravní cesta
od vlastní přepravy. Na kolejích si pak dopravci mohou
konkurovat.
V mobilních telekomunikacích se zneužívání dominantního
postavení na trhu zabránit nepodařilo. Nejenom, že nebyl na trh
vpuštěn čtvrtý operátor, ale ani dostatek virtuálních operátorů za
adekvátních podmínek. Těch pár, co tu funguje, jsou obvykle
propojeni s těmi třemi dominantními hráči. Český
telekomunikační úřad, který se od 90. let vůbec nesnažil to
prostředí regulovat, se v poslední době snaží s tím něco
udělat, ale bohužel naráží na Evropskou komisi, protože dnešní
komisař pro telekomunikace zřejmě nemá zájem konečných uživatelů na
prvním místě. Jednotný trh služeb zatím v EU neexistuje a
platí to i v telekomunikacích, nicméně situace v Česku je
výrazně horší než ve většině zemí Evropy. Ovšem snaha řešit tu
problematiku tu nyní ze strany Českého telekomunikačního úřadu
je.
Funguje tržní prostředí v energetice?
Energetika patří k síťovým odvětvím, proto se musí hlídat
vždycky, protože zde existují přirozené monopoly. Proto už
v 90. letech také vznikl Energetický regulační úřad. Jak to
funguje a jak je napsán Energetický zákon, široká veřejnost poprvé
viděla na přímo učebnicovém příkladu, když padla Bohemia Energy.
Nikdy se nemělo stát, že by regulátor dovolil, aby tak velká
dodavatelská firma neměla přiměřené smluvně zajištěné zásoby
energie na pokrytí uzavřených smluv, a dokonce ani finanční rezervy
na pokrytí dlouhodobé poptávky.
Dovolím si srovnání s dohledem nad bankovnictvím.
Energetika a bankovnictví jsou z hlediska potřeb přísnosti
dohledu v mnohém podobné. Když padne bankovnictví, dopad na
ekonomiku je devastující, strašně drahý a může to ekonomiku dané
země úplně rozložit. Když padne energetika, dopad na ekonomiku sice
bude méně hluboký a kratší, ale zato nastoupí ihned. Čili dohled
nad bankovnictvím musí být velice přísný a detailní proto, aby
chránil ekonomiku jako celek - to svět ví už více než sto let.
Energetický sektor a jeho produkty jsou mnohem jednodušší, tudíž
dohled a celá regulace nemusejí být ani zdaleka tak složité,
detailní a přísné, ale principy by měly být stejné. Dohled nad
energetickým trhem by principiálně měl být lehkou verzí dohledu nad
bankovnictvím. V bankovnictví je zcela nemožné, aby
někdo řídil banku či pojišťovací společnost a neměl předepsanou
rezervu peněz i hotovosti, výši kapitálu vzhledem k množství
poskytovaných produktů a neměl přiměřený soulad mezi časovou
strukturou toho, do čeho investoval (jak rychle může uvolnit
hotovost) na jedné straně a vkladů a investičních produktů na druhé
straně. Bohemia Energy nic takového neměla. Měla kontrakty
s nějakou časovou platností za uzavřených sazeb a neměla proti
nim smlouvy na budoucí dodávky energie za ceny, které by se do
spotřebitelských sazeb vešly. Neměla ani potřebnou likviditu
na nákup energie, jakmile ceny na burze /vzrostly.
Energetický regulační úřad se vymlouvá na to, že nemá
dostatečné pravomoce ...
Existuje od 90. let, on je ta prodloužená ruka státu, která má
hlídat výrobce a distributory. Energetický zákon nemají psát
energetické firmy, ale někdo, kdo bude chránit spotřebitele.
Právníci nemají zákon psát v zájmu energetických firem, ale
v zájmu spotřebitelů. Proto ta regulace existuje. Že u nás je
toto naplněno špatně, jsme viděli už v roce 2021 a letos
znovu.
Nedávno zde byla přestřelka ohledně růstu cen energií,
kdy Eurostat uvedl, že v ČR byl růst cen energií nejvyšší
v Evropě, ale vláda, energetické firmy, ale i ERÚ to
rozporovaly.
Mně to znělo jako z úvodu cimrmanovských her, když předseda
ERÚ řekl, že on nemůže sledovat ceny, za které prodávají
distributoři, protože mu distributoři ty ceny nesdělí. To je tak
absurdní, že podle mě je to výrok roku. Byla také chyba premiéra,
když zprvu obhajoval tezi energetických firem, že ceny pro
jednotlivé spotřebitele jsou přece individuální, tajné a důvěrné.
Vždyť jsme v 21. století, nikdo snad přece nežádá sledování
cen z jednotlivých smluv! Jsme země, která má vyspělou
statistiku sahající do poloviny 19. století. Každý, kdo sbírá data,
ví, že nesdělujete individuální data, ale vždy souhrny nejméně
tří.
Stát, tedy ERÚ, ale musí mít k dispozici za každou skupinu
odběratelů, např. podle výše odběru, a za každého distributora a
každý měsíc k dispozici průměrné ceny pro tu skupinu
odběratelů. A k nim i informaci o podílech souhrnných odběrů
každé takové skupiny na celkovém odběru u daného
distributora. Že je nemá, je selhání buď legislativy, anebo
jejího naplnění.
Ale zpět k přestřelce o výši českých cen. Eurostat má stále
stejnou metodiku, řadu let. V předchozích letech ČR podle této
metodiky nárůstem cen nečněla, letos ční, je tedy jasné, že u nás
byl nárůst cen vyšší než jinde v Evropě. Distribuční firmy se
bránily tím, že ty ceny platí jen pro nové smlouvy, kterých je
málo. To by mělo ale vyděsit všechny zákazníky, kterým smlouvy
dobíhají, protože ty nové budou zřejmě strašné. Skok o 275 procent
nahoru?
To nebyla chyba ČSÚ, který dostává data od ERÚ a distributorů.
To je chyba ERÚ, který neplní tu funkci, kterou plnit má, příp.
legislativy, na kterou ovšem ERÚ má vliv a která nezastává zájmy
regulace síťového odvětví, spotřebitelů, konkurentů a ekonomiky
jako celku, ale zájmy distributorů energie.
U nás také nefungují žádné silné spotřebitelské
organizace, jako třeba v Německu…
Ale na druhou stranu, když se někdo nebojí a něco rozběhne na
zelené louce, může uspět, jako třeba Patrik Nacher, když začal
bojovat proti bankovním poplatkům a uspěl.
Nicméně ERÚ vědomě odmítá rozumět té roli, kterou má. A vědomě
ji neplní. Myslela jsem si, že nová Fialova vláda okamžitě vymění
šéfa ERÚ. Právní možnosti neznám, ale forma, jakou ve veřejném
prostoru na podzim 2021 po pádu Bohemia Energy projevoval, že
odmítá chápat roli regulátora energetického trhu, byla varovná.
Nyní alespoň distributoři dobrovolně slíbili, že data ERÚ už
dodávat budou. Jsou to zkušené firmy a vědí, že opak by
v žádné nezaostalé nezkorumpované zemi neobstál.
V Anglii mají třeba regulátoři velkou
moc…
Tak je to správně. U energetiky se spojují dva důvody, proč zde
sám o sobě nemůže fungovat tržní mechanismus a proč zde bude
docházet ke zneužívání významné tržní síly, pokud zde nebude dobrý
regulátor. Jednak proto, že jde o síťové odvětví, a za druhé
proto, že jde o základní službu, kterou všichni potřebují. Oboje
svádí ke zneužívání a stát ji musí regulovat velmi přísně.
Jak se díváte na zastropování cen energií?
V situaci, kdy se v loňském roce nepodařilo dohodnout
na lepší cenotvorbě na celoevropském trhu, neměla vláda, pokud jde
o domácnosti, sociální a zdravotnické služby, školy a malé a
střední podniky, jiné řešení. Podle mě se zbytečně formou daru,
tedy dotace, zastropovaly ceny energií pro velké podniky. Pomoc
byla na místě, ale měla být vratná. Formou výhodného úvěru od
státu. Velké podniky nepotřebovaly, aby jim zbytek společnosti
včetně dětí, které se teprve narodí, poskytl takový dar. Nyní
vidíme, že mnohé mají obrovský nárůst zisků. Byly by si
snadno mohly dovolit vzít na nějakou dobu výhodný překlenovací úvěr
od státu a splatit ho.
Dochází ke zneužívání významné tržní síly i
v distribuci pohonných hmot?
Tam byl problém v dodávkách ropy, pokud jsme byli závislí
jen na jednom dodavateli a nebyla diverzifikace. Řetězec
v tomto odvětví není příliš komplikovaný - dodávka suroviny do
rafinérie a poté dodávka pohonných hmot na čerpací stanice nebo ke
zpracování. Je to poměrně přehledné, je o tom obrovské
množství dat o cenách a jejich tvorbě ze světového trhu, který se
řídí burzou, takže tam je uregulování poměrně snadné. A
spotřebitelský tlak je tam poměrně účinný.
Rafinérie jsou ale samozřejmě oligopol, protože jejich výstavba
vyžaduje velké investice. Evropský trh je ale hodně propojený,
takže jsou možné i nákupy z jiných rafinérií. Cenový nárůst
proto nemůže být moc dlouhý, pak se ceny uklidní. Nevidím tam tak
velký problém.
Vy opakovaně říkáte, že jedním z největších
problémů naší ekonomiky je inflace. Podaří se ji letos
zkrotit?
Já myslím, že inflace je nyní úplně největší problém naší
ekonomiky. My hřešíme na to, že s ní nemáme žádnou zkušenost,
jakou zažila se stagflací v 70. a 80. letech západní Evropa a
USA. Na tu dobu dnes západní společnosti vzpomínají jako na
ztracenou dekádu.
Inflace má obrovské dopady na každého. Velké podniky nemohou
v podmínkách vysoké inflace optimalizovat ani své nákupy, ani
svou produkci, její typy, trhy, kam zamíří, a samozřejmě její ceny.
Mají pak zbytečně méně efektivní výrobu, a protože se s
problematikou neznámých a těžko odhadnutelných budoucích cen snaží
vyrovnat, vytvářejí si svá inflační očekávání, která po řadu
měsíců, u některých produktů i let, mohou ceny držet vysoko, než
definitivně zasáhne nedostatek kupní síly.
Domácnosti pak inflace odnaučuje spořit, přitom by si měly
spořit na stáří. Rozpočty veřejné to stojí spoustu peněz. A
nesmírně nákladná je inflace pro veřejné rozpočty. Těm našim
v letošním roce rostou dramaticky rychleji náklady než příjmy.
Kdyby nebyla inflace, nebyly by problémy s valorizací penzí,
ušetřila by se spousta pnutí ve společnosti, vláda by ušetřila čas
a nepřipravila by se o tak velkou míru podpory. Úspornému balíčku
bychom se neubránili, ale mohl by býval být zaváděn pozvolněji.
Finanční trhy bohužel nečekají, že se Česko s inflací
vypořádá rychle. Očekávají, že v příštích pěti až deseti
letech se bude v průměru pohybovat kolem 5 %, možná i více. To
může znamenat, že třeba letos můžeme mít ještě dvoucifernou
inflaci. A to je bohužel reálné. Vždyť vidíme, že ceny
v obchodech ještě stoupají.
Máme velmi uvolněnou rozpočtovou politiku a velmi nezodpovědnou
měnovou politiku. Samozřejmě nelze pořád jen zvyšovat úrokové
sazby, nicméně sazby by neměly být o tolik nižší než inflace.
V USA jsou dnešní základní sazby FEDu vyšší než inflace.
V eurozóně jsou vyšší jen u malého počtu zemí, ale průměr
inflace v eurozóně je jen zhruba o 2,5-2,6 procenta pod
průměrnou inflací, u nás ještě i v dubnu o 5,7 procenta
(poznámka: rozhovor vznikal v době, kdy data o spotřebitelské
inflaci za květen ještě nebyla známa).
Sazby by se měly zvýšit. Nelze řídit inflaci jen pomocí kurzu
koruny. Ceny energií klesají, inflace už není převážně dovážená, má
hlavně domácí zdroje. Silná koruna navíc dělá problémy
exportérům.
Přispěje ke snížení inflace konsolidační
balíček?
Ano, pokud stáhne nějaké peníze z ekonomiky a pokud se ho
podaří schválit. V roce 2020 a 2021 a ve 4. čtvrtletí 2022
jsme byli nejrychleji se zadlužující se zemí EU,
což s sebou nese obrovské náklady na obsluhu dluhu. A
přitom to bylo zbytečné, protože v roce 2020 šlo na
proticovidová opatření jen 10 % z rozpočtu. Dluh splácíme zase
dluhem. Loni byly náklady na obsluhu dluhu 40 miliard, a to pořád
roste. Předpoklad byl, že v roce 2025 půjde na obsluhu dluhu
100 miliard korun, jenže nyní se zdá, že obsluha dluhu dosáhne už
letos zhruba 90 mld. A 100 mld. překročí už příští rok. Ty desítky
miliard se mohly využít lépe.
Autor: Alena Adámková, Zdroj: Petrol magazín č. 3