2. 5. 2024
![Jaroslav Míl](/media/249607/jarolav-mil.jpg)
Průmysl skomírá, ale energetici mají enormní
zisky
Green Deal nepodporuje konkurenceschopnost, ale ani ochranu
klimatu, říká bývalý šéf společnosti ČEZ a bývalý zmocněnec vlády
pro jadernou energetiku Jaroslav Míl, který je přesvědčen, že
náklady na transformaci energetiky by neměl nést spotřebitel, ale
energetické firmy, které mají nyní enormní zisky.
V tisku jste uvedl, že není důvod zvyšovat ceny
elektřiny, že náklady na transformaci energetiky nemá nést
spotřebitel. Jak to udělat?
Není to tak složité, protože naše jaderné elektrárny mají
nejnižší výrobní náklady v Evropě, buď jedny z nejnižších, nebo
úplně nejnižší. A realita je taková, že máme dražší elektřinu v
řadě okamžiků než v některých okolních zemí, takže ten problém je
zjevně někde jinde.
Neexistuje žádný trh, neexistuje povinnost být na burze v
Lipsku. Není pravda, že odchodem z lipské burzy bychom přišli o
dodávky ropy, elektřiny a plynu. To je jedna z mnoha dalších
manipulací.
Stát se nemůže dostat do situace, že třeba společnost ČEZ dle
médií prodala většinu své produkce na rok 2023 za průměrnou cenu
2,60 Kč a to bilaterálně, mimo burzu devíti obchodníkům, přičemž
část té produkce roku 2023 byla nakoupena 2-3 roky předtím a v ní
byly i dodávky v cenách 1,10 Kč/kWh. Jak je možné, že se takto
relativně nízká cena prodané elektřiny nezobrazila u našich
spotřebitelů? To je totální selhání organizací státu,
především pak Úřadu pro ochranu hospodářské soutěže. Bývalý šéf
Pražské plynárenské pan Janeček, to v jednom ze svých rozhovorů
definoval tak, že průmysl na území České republiky skomírá a
energetické společnosti mají enormní zisky.
Je šance to změnit?
Není problém to změnit. Již v roce 2022 měl být zřízen státní
obchodník. Vláda by měla přistoupit k modelu, který má Francie. Ve
Francii vykupuje elektřinu stát, a to za výrobní náklady plus
přiměřený zisk, a určitě se shodneme, že přiměřený zisk je třeba 20
%, ale ne 200 %. Když ceny převýší státem určenou hranici, ve
Francii to je 70 Euro za MWh, tak stát toho výrobce progresivně
zdaní.
Měli bychom dbát i na konkurenceschopnost našeho průmyslu a na
ochranu spotřebitele, a využít výhody, že tady minulé generace
postavily výrobní základnu, která je levná, bezpečná a
spolehlivá.
Je reálné, aby nový jaderný blok v Dukovanech byl uveden
do provozu v roce 2036?
V roce 2023 jsme podle původně schváleného harmonogramu měli mít
podepsanou smlouvu s vítězem výběrového řízení. Dnes jsme mohli být
v situaci, kdy se žádá o stavební povolení, protože už před dvěma
lety jsme měli mít územní rozhodnutí, které v době našeho rozhovoru
stále nemáme. Nejpozději v roce 2022 jsme měli mít notifikaci od
EU, tu také nemáme. Posun termínu uzavření smlouvy s vybraným
dodavatelem na první polovinu roku 2025 povede ke zpoždění o téměř
dva roky.
Vzhledem k tomu, že postup byl schválen v roce 2020, tak jsme se
za 4 roky dostali do dvouletého zpoždění. Ještě v roce 2021 se
harmonogram plnil. Od té doby jsme přestali posouvat věci
vpřed.
Není to reálné i proto, že stát ani nezačal se vzdělávacím
programem na středních a vysokých školách, lidí ve státní správě a
samosprávách. Stát musí zajistit stavební povolení a musí mít dost
lidí ve všech organizacích, které budou stavbou dotčeny. Na tom se
práce zastavily. Další program musí být zaměřen na výchovu,
přípravu a zajištění investorských kapacit a personálu budoucího
provozovatele jaderné elektrárny.
Je na vině tato nebo minulá vláda?
Jsem dalek úvah, že za vše jsou zodpovědní jen ministři či
premiér. Máme zákon o státní službě, tak, že otázkou je, jak
výkonná je státní správa, která by měla působit nezávisle na tom,
jaká je vláda či jak vypadá politická scéna. Nicméně abych
odpověděl, bezpečnostní dotazník a nedokončená notifikace jde za
minulou vládou. Zbytek jde za novou vládou.
Jak velké zpoždění bude tedy podle Vašeho odhadu projekt
mít?
Jak jsem zmínil, minimálně dva roky.
Z čeho budeme vyrábět elektřinu? Protože uhlí skončí do
roku 2033
Že by v roce 2033 nastal fatální nedostatek elektřiny podle mě
nehrozí. Podmínkou ale je prodloužení životnosti stávajících bloků
na provozované elektrárně Dukovany. Když se to nepovede, pak máme
opravdu problém. Nevidím ale nejmenší důvod, proč bychom měli
odstavovat uhelné zdroje, když Německo je chce provozovat do roku
2038.
ČEZ je chce odstavit do roku 2030
To, že provozovatel něco chce, je hezké. Ale když ČEZ nebude
chtít elektrárny provozovat a stát s tím nebude souhlasit, tak
obdobně jako v případě plynových zásobníků, může přijmout
legislativu, která zabezpečí, aby ten zdroj provozován byl.
Ohrožení energetické bezpečnosti, spolehlivosti dodávek energie
spotřebitelům a následně sociální stability společnosti je
dostatečně silný argument. Stát má dost nástrojů, aby toto řešil.
My teď hlavně potřebujeme projednat a v EK schválit možnost
takzvaných kapacitních plateb pro plynové zdroje, protože pro
uhelné zdroje jsme toto trestuhodně zanedbali. To je úkol číslo
jedna. Neexistence plynových elektráren v termínu odstavení
uhelných zdrojů zásadně ohrožuje schopnost zásobovat spotřebitele
elektrickou energií.
Mimochodem, uhelná elektrárna má pochopitelně emise, ale určitě
nemá zásadně větší emise než celkové emise ze zdrojů, využívajících
plyn LNG. Nejjednodušší cestou by bylo zrušení, či změna
obchodování s emisními povolenkami. To už ale není reálné.
Čili byste prodloužil životnost uhelných
elektráren?
Pokud nebudeme mít plynové zdroje, tak bych jejich životnost
určitě nezkracoval. Podívejte se na Německo. To se stalo jedním z
největších znečišťovatelů v Evropě, dokonce 11. ledna letošního
roku produkovalo více emisí CO2 v daném čase než zbytek
Evropské unie bez započtení Velké Británie a Švýcarska dohromady.
Uhlí chce využívat až do roku 2038.
Pokud nám jde o snížení emisí CO2 a o klima, tak
forma, která byla zvolená, nevede ke snížení emisní stopy při
výrobě elektrické energie CO2, ani ke zlepšení klimatu.
To každý, kdo respektuje fyzikální zákony, vidí. Pokud cílem zelené
politiky je sebrání peněz z peněženek občanů a snížení
konkurenceschopnosti evropského průmyslu, tak potom jdeme správnou
cestou.
Vždycky jsem se domníval, že vlády tady jsou od toho, aby
pomohly zvýšit konkurenceschopnost evropského průmyslu a snížily
náklady spotřebitelům. A to se bohužel, tak jak byl pojat Green
Deal, neděje. Nezvyšujeme konkurenceschopnost, ani nezajišťujeme
pro domácnosti cenově přijatelnou elektrickou energii. V neposlední
řadě nepomáháme v globálním měřítku snížit emise
CO2.
Jak byste to navrhoval řešit?
Vrátit se k tomu, že musím každé opatření posuzovat z několika
hledisek. Prvním kritériem je energetická bezpečnost. Druhým
kritériem jsou náklady pro spotřebitele (hospodářská sféra a
domácnosti). Třetím kritériem je změna podmínek a pravidel na tzv.
trhu s elektrickou energií a čtvrtým pak vliv na klima a emise
CO2. To znamená v maximální míře implementovat opatření,
která skutečně povedou ke snížení uhlíkové stopy při výrobě
elektrické energie.
Chtěl bych zdůraznit, že ceny elektrické energie také nesmí být
předmětem umělé manipulace, umělého zvyšování pod pseudoargumentem,
že existuje něco jako energetický společný trh v EU, protože ten
nikdy neexistoval. Elektrická energie by neměla být obchodována
jako finanční instrument. Protože vy můžete vyrábět levně, vy
můžete vyrábět s ohledem na klima, ale v momentě, kdy ten produkt
necháte ovládat spekulanty, je tato aktivita k ničemu, protože ten
produkt je obchodován na uměle vytvořeném pseudotrhu. Tyto závěry
již prezentovala i Evropská komise, která posuzovala, jestli emisní
povolenky jsou předmětem spekulací, nebo ne, a zjistila, že jsou.
Zjistila, že trh neexistuje a nefunguje tak, jak má, ale neudělala
nic pro to, aby se to změnilo.
Za zvážení by stálo i zavedení podobného systému jako jsou
maastrichtská kritéria pro ekonomickou, hospodářskou, ale především
rozpočtovou politiku každé země i pro zajištění energie. Každá země
by měla být schopná prezentovat Evropské komisi, jak má zajištěnou
dodávku elektrické energie, plynu a ropy na několik let dopředu. To
by stabilizovalo trh a vytvořilo takové prostředí, aby se soukromým
investorům dlouhodobé investice vyplatily.
Pomohly by i kapacitní platby za rezervovaný
výkon?
Němci si prosadili podporu pro plynové elektrárny s tím, že
řekli, že budou využitelné i pro vodík. Nikoho přitom netrápí to,
že vodíková technologie nikde bez dotací nefunguje. O tranzitu
vodíku a jeho skladování se radši nemluví, protože náklady v tak
velkém rozsahu pro průmyslové využití jsou tak extrémní, že to
nikdo nezaplatí.
To je stejné jako elektromobilita. Vy chcete elektroauta, ale
zjistíte, že nemáte peníze na vybudování infrastruktury a lidé
nemají peníze, aby takto drahá auta kupovali. Argument, že to bude
stejně drahé nebo o málo dražší než klasická auta, je hezký, ale
zapomnělo se na provozní náklady a zapomnělo se na další vyvolané
náklady. Zapomnělo se, že spousta lidí najede ročně jen 4000 až
5000 km a na to už reálně nepotřebuje elektroauta, protože emisní
stopa vyprodukovaná při výrobě elektroauta, se vůči klasickému vozu
vyrovnají až po nějakých 100 tisících ujetých kilometrech.
Co byste tedy z Green Dealu nechal? Asi nejste fanoušek
obnovitelných zdrojů…
To tak není, že jsem proti něčemu nebo něčemu fandím. Nepodléhám
ideologiím a snažím se respektovat fyzikální zákony a minimalizovat
ekonomické dopady na spotřebitele. Minimální výkon potřebný v létě
je v ČR cca 4500-5000 MW. Když postavíte fotovoltaiky o
instalovaném výkonu 15 000 MW, možná 20 000 MW, vedle toho budete
mít v ruce 2045 celkem 6000 MW v jaderných elektrárnách plus
vynucenou výrobu v závodních zdrojích kogeneracích atd., tak kam tu
elektřinu umístíte? Kde ji budete skladovat? Musíte odstavovat. Na
těch 15 000 MW budete muset investovat více jak tisíc miliard
korun, plus k tomu ještě investovat další desítky miliard na
výstavbu záložních plynových zdrojů. Potom budete muset investovat
cca 300 miliard na posílení distribuční a přenosové soustavy.
Životnost větrných a fotovoltaických elektráren je maximálně 20
let. A bez dotací jsou zcela ekonomicky nekonkurenceschopné.
Hlavně ale všichni zaplatíme ty vyvolané náklady na distribuci a
přenosovou soustavu. A odhady přesahující 300 miliard jsou podle mě
hodně nízké. Dost dobře nerozumím tomu, proč někdo z bytu v
"paneláku" nebo v rodinném domě, který nemá žádnou fotovoltaiku na
střeše, má platit za investice do distribuční a přenosové soustavy,
které jsou vyvolány někým jiným. Tohle je socializace nákladů a
privatizace zisků. Takže nejsem proti obnovitelným zdrojům, ale
musíme si uvědomit, že by za jejich rozvoj neměli platit úplně
všichni a že v tak velkém rozsahu nebudou k užitku.
Nikdo také systémově neřeší kybernetickou bezpečnost, tedy že
všechny tyto systémy jsou ovládány dálkově a vy nevíte, na jakých
technologiích byly vybudovány a zda nejdou napadnout. Chytré
elektroměry jsou krásná věc, ale otázka je, kdo zajistí a bude
garantovat bezpečnost všech těchto měřících systémů, aby se nám v
nadsázce řečeno nestalo, že nám někdo vypne 20 % republiky.
Zároveň je doloženo, že obnovitelné zdroje mají dramaticky větší
emisní stopu. Na World Engineers Convention v Praze bylo
prezentováno hodnocení tzv. EROI, to je obecně řečeno poměr energie
získané z nějaké energeticky významné činnosti vůči energie do ní
vložené. Z fotovoltaiky cca dvakrát více, z biomasy čtyřikrát, z
větrných turbín čtyřikrát, ze solární, což je tepelná energie,
devětkrát, z plynových turbín s uzavřeným cyklem 28krát, z uhelných
elektráren 30krát, z vodních elektráren 35x a z jaderných
elektráren 75x. Chci-li zlepšit životní prostředí, tak přece nebudu
rozvíjet zdroje, ze kterých dostanu jenom dvojnásobek energie, než
jsem na jejich výrobu musel vynaložit.
Na co byste tedy vsadil?
Jednoznačně na malé modulární reaktory a pro zajištění stability
soustavy na plynové elektrárny. Můžeme mít obnovitelné zdroje, ale
v rozumném rozsahu. Modulární reaktory se staví za méně než
poloviční čas než velké zdroje. Postavit 1000 MW elektrárnu bude v
investičních nákladech na jeden instalovaný kW nižší než u menšího
bloku. Ale ve chvíli, kdy tu velkou elektrárnu stavíte 7-8 a více
let, a modulární zdroj jen 3 až 3,5 roku, tak úspora na finančních
nákladech je extrémní. Nezapomeňme, že 60 % výrobních nákladů
jaderného zdroje je tvořeno náklady na financování, tedy náklady na
kapitál, které s časem dále rostou. Potom výrobní náklady
elektrické energie ze SMR budou nižší. Navíc je můžete využívat
vzhledem k jejich pasivní bezpečnosti jako zdroj, který je
umístitelný v blízkosti hustě zalidněných aglomerací. Při té
diskuzi se chybně míjí i problematika časového aspektu přípravy
stavby a rizika z prodloužení samotné výstavby jaderného
zdroje.
Mrzí mě, že jsme minuli příležitost být aktivní v rozvoji
modulárních reaktorů, protože více jak deset let o tom mluvíme a
firmy typu Hitachi-GE nebo NuScale přitom pokračují ve svých
projekčních a realizačních aktivitách podle harmonogramu. V Kanadě
na konci tohoto roku by měla být zahájena výstavba zdroje
Hitachi-GE, 300 megawattový reaktor v lokalitě Darlington. Veškeré
licence a veškerá povolení buď už mají, respektive by měli obdržet
v průběhu tohoto roku, aby mohly přípravu staveniště a následnou
realizaci zahájit. A my jsme těchto projektů mohli zúčastnit, mohli
jsme se bavit o licencování pro Evropu. Do Česka přijelo vedení
General Electric, nabízelo českým firmám na dodávkách účast,
protože chtěli, aby se značná část technologií vyráběla i v Evropě
a v té době preferovali Českou republiku.
Tento projekt je připravován nejen v Kanadě, ale i v Polsku,
Estonsku. Švédská vláda o něj projevila velký zájem. Místo toho
jednáme se společností Rolls-Royce z Velké Británie, které samotná
britská vláda dala méně peněz na přípravu licencování, než
například společnosti Hitachi-General Electric. Rolls-Royce měl
špičkovou nabídku před 7 lety, ale díky Brexitu a dalším aktivitám,
které zbrzdily jeho rozvoj, víceméně zůstal stát na místě. Dnes
hledá partnera a shání finanční zdroje.
Zatímco americko-japonské konsorcium vyvinulo modulární reaktor,
který připravíte ke kompletaci už v továrně a na staveništi jej
dokončíte, model Rolls-Royce je o tom, že postavíte na staveništi
montážní halu, ve které to budete kompletovat před dodávkou na
samotnou stavbu. Teprve tam proběhne finální kompletace. To
znamená, že když budu mít těch lokalit v České republice třeba 6,
tak na každé z nich budu muset kvůli tomu stavět montážní halu.
Místo toho, abych měl výrobní fabriku, ze které bych už hotové
technologie dovezl na lokalitu. To je dost velký handicap.
I u nás se vyvíjí zajímavý projekt, ve Vítkovicích, jmenuje se
David. Ten model má jednu zajímavou věc, která by mohla změnit i
pohled německých politiků, protože je tříokruhový. Tím sice
snižujete účinnost, ale na druhou stranu přinášíte další
bezpečnostní bariéru navíc. Díky tomu můžete takový reaktor
provozovat téměř kdekoli. A mohla by to být i cesta, jak zmírnit
negativní pohled na jadernou energetiku v Německu, protože Německo
se bez jaderných elektráren, bude-li se chtít stát bezuhlíkovou
společností, neobejde.
Jaroslav Míl
je vyučený elektrikář rozvodných zařízení, po maturitě na
elektrotechnické průmyslovce Vystudoval ekonomiku a řízení
energetiky na Elektrotechnické fakultě ČVUT v Praze. Poté se v
rámci postgraduálního studia na strojní fakultě zaměřil na jadernou
energetiku. Program MBA absolvoval na Sheffield Hallam University.
Svou profesní kariéru započal ve společnosti ČEZ. Působil v řadě
manažerských pozic. Po odchodu z ČEZ působil jako generální ředitel
Elektráren Opatovice. V roce 2000 byl jmenován předsedou
představenstva a generálním ředitelem ČEZ, a.s. V roce 2004 byl
zvolen prezidentem Svazu průmyslu a dopravy ČR, v jeho čele stál až
do roku 2011. V únoru 2019 byl jmenován vládním zmocněncem pro
jadernou energetiku. V období chystaného tendru na dostavbu nového
jaderného bloku v jaderné elektrárně Dukovany byl v březnu 2021
nečekaně z této funkce odvolán, když se zasazoval proti účasti
ruských a čínských společností na dostavbě Dukovan.
Autor: Alena Adámková, Zdroj: Petrolmagazín č. 2